Дата документу 17.08.2026 | Справа № 552/4486/26
| Провадження № 2-о/554/266/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2026 року      м.Полтава
Шевченківський районний суд міста Полтави в складі головуючого судді Шевської О.І. , за участю секретаря судового засідання Рябченко В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, кривдник ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису та просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , встановивши на строк 6 місяців такі заходи тимчасового обмеження прав і заборон: Заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці спільного перебування (власності) з постраждалою особою ОСОБА_1 , а саме житловому будинку та на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 у разі перебування там ОСОБА_1 ,; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 м. до місця фактичного проживання постраждалих осіб за адресою АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 м. до Полтавської загальносовітньої шкоди №17 (м.Полтава,вул.Героїв Чорнобильців, 30) де навчається неповнолітній ОСОБА_3 ; Заборонити ОСОБА_2 особисто, через третіх осіб або за допомогою засобів звязку (телефон, іетернет, месенджер) переслідувати постраждалих осіб, вести за ними приховане спостереження та вступати з ними в будь-які контакти.
В обґрунтування вимог ОСОБА_1 вказала що вона та неповнолітній син ОСОБА_3 є постраждалими від систематичного домашнього насилля з боку колишнього чоловіка та батька дитини – ОСОБА_2 . 
Вказала, що на розгляді Київського районного суду м.Полтави перебуває цивільна справа №552/4058/26 за її позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю – житловим будинком та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 . 
Зазначила, що з метою примушування ОСОБА_1 до відмови від її законних майнових прав, забирання позовних заяв із суду та відмови від стягнення аліментів, ОСОБА_2 обрав тактику психологічного терору, залякування та переслідування її та їх спільного сина ОСОБА_4 .
Окрім того, вказала, що ОСОБА_2 залучив приватну охорону, заблокував доступ до будинку, змінив замки, здійснює регулярне незаконне стеження за нею та дитиною, фіксує їх переміщення на мобільний телефон, караулить під вікнами, також переслідує неповнолітнього сина.
Зазначила, що неодноразово з вказаних приводів зверталася до органів поліції із заявами від 17.02.2025. від 14.01.2026 року щодо психологічного тиску та жорсткого поводження з тваринами (викрадення собаки за для шантажу).
Ухвалою суду від 13.07.2026 року було відкрито провадження у даній справі.
Адвокатом Грибовод В.В. в інтересах ОСОБА_2 подано до суду письмові заперечення на заяву. Вказав, що між сторонами існує майновий спір, однак його наявність не перетворює його на домашнє насильство. Зазначив, що перешкод у користуванні майном не ОСОБА_2 не чинить. Щодо дитини, то між сторонами існує нотаріальний договір від 23.02.2024 року щодо спілкування з дитино, однак заявниця його не виконує і позбавляє батька права на спілкування з сином. Доводи заявниці зводяться до її звернень до поліції, однак жодного протоколу про адміністративне правопорушення , обвинувального вироку чи іншого рішення, яким було б встановлено вчинення ОСОБА_2 насильства не надано. Прохав у задоволенні заяви відмовити, так як заявниця не довела факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, ані наявності реальних ризиків його вчинення у майбутньому.
Також адвокатом було подано до суду клопотання про стягнення судових витрат з ОСОБА_1 в сумі 12 000 грн.

В судове засідання заявниця не з`явилася, прохала проводити розгляд заяви за її відсутності та задовольнити.
Адвокат Грибовод В.В. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, прохав відмовити у задоволенні заяви.
Дослідивши та вивчивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновкув.
Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року за № 2229-VIII (далі Закон № 2229-VIII), а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України № 2229-VIII передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Частиною 2 ст. 3 Закону № 2229-VIII визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини 1статті 1 Закону №2 229-VIII визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Наведені висновки сформульовано у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів як заявника, так і осіб, відносно яких заявник просить видати обмежувальний припис, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди також мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З наданих суду пояснень заявниці вбачається, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 наявний майновий конфлікт та напружені стосунки.
Відповідно до змісту ст. 350-4 ЦПК України особа, яка звертається до суду із заявою про видачу обмежувального припису, повинна зазначити обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та надати докази, що їх підтверджують (за наявності). У разі неможливості надати докази, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування.
Заявник не зверталася із клопотанням про витребування доказів та не надала жодних доказів фактів неправомірних дій щодо неї заінтересованих осіб.
Заявниця посилається на те, що ОСОБА_2 тривалий час вчиняє психологічне та фізичне насильство проти неї, та їх малолітнього сина. а саме перешкоджає їй у користуванні спільним майном, стежить за нею, але в матеріалах справи наявні лише дані про звернення її до органів Національної поліції України, однак жодного протоколу про адміністративне правопорушення яким встановлено вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства не надано.
Як убачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно існують тривалі конфліктні та напружені відносини, у тому числі пов`язані з користуванням житловим будинком та земельною ділянкою, що є предметом окремого цивільного спору № 552/4058/26. Разом з тим сама по собі наявність майнового спору між колишнім подружжям не є достатньою підставою для висновку про вчинення домашнього насильства та не свідчить автоматично про існування ризику його продовження чи повторного вчинення.
Посилання заявниці на зміну замків, обмеження доступу до житлового будинку, залучення приватної охорони та інші обставини, пов`язані з користуванням спільним майном, не можуть бути покладені в основу висновку про вчинення домашнього насильства без встановлення конкретних обставин, за яких такі дії були вчинені, їх спрямованості, систематичності, наслідків для заявниці та їх відповідності ознакам психологічного або економічного насильства, визначеним законом.
Так само сам факт звернення заявниці до органів Національної поліції України із заявами про можливе вчинення щодо неї неправомірних дій без надання інших належних та допустимих доказів не є достатнім для встановлення факту домашнього насильства. Звернення до правоохоронних органів є способом повідомлення про можливе правопорушення, однак саме по собі не підтверджує факту його вчинення.
Суд також не може ототожнювати наявність конфлікту між батьками щодо порядку користування спільним майном та спілкування з дитиною з вчиненням домашнього насильства, оскільки такі правовідносини підлягають врегулюванню у відповідному цивільному або іншому передбаченому законом порядку.
При цьому судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено обставин, які б свідчили про існування на час розгляду заяви реального та обґрунтованого ризику продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 або неповнолітнього ОСОБА_3 домашнього насильства.
З огляду на викладене, самі по собі конфліктні відносини сторін, наявність між ними майнового спору, звернення заявниці до органів поліції та її суб`єктивні побоювання не можуть без належного доказового підтвердження свідчити про наявність передбачених законом підстав для застосування до ОСОБА_2 спеціального заходу у вигляді обмежувального припису.
Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованими особами відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку, що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.
Щодо заявленого адвокатом Грибоводом В.В. клопотання про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн суд зазначає наступне.
Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, судові витрати у справах окремого провадження не відшкодовуються.
Разом з тим, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом у порядку, визначеному главою 13 розділу IV ЦПК України, якою встановлено спеціальні правила розгляду цієї категорії справ.
Згідно з частиною третьою статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.
Отже, положення статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат залежно від результату розгляду позовних вимог не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у частині покладення на заявника витрат на професійну правничу допомогу заінтересованої особи, оскільки законодавцем встановлено спеціальний порядок розподілу судових витрат саме у справах про видачу обмежувального припису.
З огляду на наведене, незалежно від результату розгляду заяви про видачу обмежувального припису, понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню з ОСОБА_1 .
Крім того, суд враховує, що заявлена сума витрат у розмірі 12 000 грн не підлягає розподілу між учасниками справи саме з огляду на встановлений законом спеціальний порядок компенсації судових витрат у цій категорії справ.
Таким чином, у задоволенні клопотання адвоката Грибовода В.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.4,12,13,19,95,258,259,263-265,350-1-350-6,354,355 ЦПК України, суд –
ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, кривдник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.І.Шевська