УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 296/3572/22
провадження № 51-2149 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши матеріали касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2026 року щодо неї, 
встановив:
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Липно Житомирської області та жительку смт Любар Житомирської області, визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286- 1 Кримінального кодексу України (далі - КК), до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 роки.
Суд встановив, що 12 лютого 2022 року близько 22:40 ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем «Opel-Astra» д.н.з. НОМЕР_1 під час руху по вул. Центральній у с. Велика Волиця Любарської ОТГ Житомирського району Житомирської області, в якому перебували пасажири ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у темну пору доби в умовах недостатньої видимості проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та її змінами, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахувала дорожню обстановку, і стан транспортного засобу, що призвело до виїзду автомобіля ліворуч на смугу руху зустрічного транспорту та подальшого з`їзду в лівий кювет і водойму, де транспортний засіб перекинувся, внаслідок чого пасажири автомобіля ОСОБА_5 та ОСОБА_6 загинули, а пасажир ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2026 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок районного суду без зміни.
У касаційній скарзі засуджена просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що суд першої інстанції проводив судові засідання без належного повідомлення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 . Посилається на суперечності між показами потерпілого та матеріалами кримінального провадження, а також між висновками експертів. Зазначає, що згідно висновку експерта не можна виключати, що в момент ДТП за кермом міг перебувати потерпілий ОСОБА_7 . Стверджує, що, відмовляючи у виклику експертів у судове засідання, суд порушив принцип змагальності. Зазначає, що її показання підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Також, вказує, що потерпілий ОСОБА_7 був відсутній під час допиту засудженої, а судом проігноровано його відсутність. Крім того, вважає, що суд першої інстанції допустив порушення при зміні їй запобіжного заходу, з чим безпідставно погодився апеляційний суд. 
Колегія суддів (далі - Суд), вивчивши матеріали касаційної скарги, копії оскаржуваних судових рішень та неведені засудженою доводи, дійшла висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі засуджена, не погоджуючись із судовими рішеннями, крім іншого, наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що з огляду на положення статей 433, 438 КПКне є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Доводи засудженої щодо відсутності її вини у вчиненні кримінального правопорушення є безпідставними.
Як убачається зі змісту вирок, висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами. Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , протоколами: огляду місця ДТП від 13 лютого 2022 року з додатками до нього, проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2022 року з участю свідка ОСОБА_7 , проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2022 року з участю свідка ОСОБА_15 , огляду місця події від 17 лютого 2022 року; висновками експертів: № 22, 23, № СЕ- 19/106-22/1609-ІТ від 21 лютого 2022 року, СЕ- 19/106-22/1599-ІТ від 21 березня 2022 року, СЕ- 19/106-22/6213-ІТ від 04 квітня 2022 року, СЕ- 19/106-22/2214-ІТ від 01 квітня 2022 року, 22-КСЕ-19/106-22/2982-ІТ, 23- КСЕ- 19/106-22/2983-ІТ, 24- КСЕ- 19/106-22/2984-ІТ комісійної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, 25-КСЕ-19/106-22/2985-ІТ комісійної судово- медичної та транспортно-трасологічної експертизи, № 344/23//КСЕ-19/111-23/55388-ІТ від 21 травня 2025 року комплексної судово- медичної та транспортно- трасологічної експертизи.
Під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що на момент ДТП за кермом автомобіля перебувала ОСОБА_4 , він знаходився у вантажному відділенні автомобіля разом із ОСОБА_6 , де сидів на пустих мішках. Після ДТП спочатку втратив свідомість, а коли отямився зрозумів, що автомобіль знаходиться у воді догори колесами. Щоб вибратися з вантажного відділення спочатку почав обривати пластмасову обшивку в салоні, а потім головою чи руками, точно не пам`ятає, вибив скло в задніх дверцятах автомобіля, виліз на ззовні та поповз по кризі до берега.
Засуджена ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що на момент ДТП ОСОБА_7 перебував за кермом автомобіля, а вона сиділа в кабіні на пасажирському сидінні разом із ОСОБА_5 , ближче до дверцят.
Відповідно до висновків комісійних судово-медичних та транспортно-трасологічних експертиз № 22-КСЕ-19/106-22/2982-ІТ, 23-КСЕ-19/106-22/2983-ІТ, комплексної судово- медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 344/23//КСЕ-19/111-23/55388-ІТ від 21 травня 2025 року, з урахуванням матеріалів кримінального провадження та медичних даних, виходячи з локалізації та механізму тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_18 і ОСОБА_7 , неможливо встановити місця їх розташування в салоні автомобіля під час ДТП.
Експерт ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснив, що оскільки у даному випадку відсутнє характерне зіткнення автомобіля з перешкодою, у осіб, що знаходились у салоні автомобіля відсутні специфічні тілесні ушкодження. За таких обставин не можливо зробити експертним шляхом категоричний висновок щодо розташування осіб в автомобілі.
Разом із тим, дослідивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку, що саме ОСОБА_4 , керувала автомобілем на момент ДТП.
Зокрема, у своєму рішенні місцевий суд вказав, що показання потерпілого ОСОБА_7 про залишення ним багажного відділення автомобіля шляхом розбиття скла в задніх дверцятах є логічними та послідовними і узгоджуються з іншими доказами, дослідженими у суді. Надані ОСОБА_7 показання співпадають із протоколом огляду місця ДТП від 13 лютого 2022 року з долученими до нього схемою, ілюстрованою таблицею та DVD-R диском, в яких зафіксовано розбите скло на задніх дверцятах автомобіля. При цьому суд зважив на те, що надані в судовому засіданні ОСОБА_7 показання узгоджуються з протоколом слідчого експерименту, проведеного з ним в якості свідка на наступний день після ДТП, під час якого останній відтворив обставини події, зокрема вказав, що перебував у багажному відділенні разом із ОСОБА_6 та після ДТП вибрався з багажного відділення автомобіля розбивши скло на задніх дверцятах.
При оцінці доказів суд першої інстанції звернув увагу на те, що між цим слідчим експериментом та наданими потерпілим показаннями у судовому засіданні пройшов значний проміжок часу і розбіжностей щодо обставин події, висвітлених ним під час допиту та слідчого експерименту суд не встановив.
Крім того, місцевий суд урахував, що спосіб залишення автомобіля на який вказав ОСОБА_7 узгоджується з протоколом огляду місця події від 13 лютого 2022 року та показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в суді, згідно з якими автомобіль «Opel Astra» після ДТП знаходився у водоймі на даху паралельно по відношенню до берега, ближче стороною, з якої знаходиться пасажирське сидіння. Кабіна автомобіля була повністю занурена у воду. Задня частина автомобіля була занурена у воду частково на 10-15 см. Водійські двері неможливо було відчинити, оскільки вони щільно впиралася у кригу, а біля пасажирських дверей перебувала ОСОБА_4 , яку дістав з кабіни автомобіля через опущене скло свідок ОСОБА_15 .
З огляду на зазначене місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що єдиним можливим способом залишення ОСОБА_7 автомобіля були лише двері багажного відділення. При цьому суд зазначив, що відповідно до показань свідка ОСОБА_20 задні двері автомобіля відчинялися виключно ззовні, тому потерпілий ОСОБА_7 міг залишити автомобіль лише через вікно задніх дверей, шляхом їх розбиття. Саме на такий спосіб залишення автомобіля і вказував потерпілий, при цьому своїх показань не змінював.
Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно з показаннями ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_7 упродовж всього часу перебування в автомобілі знаходився виключно в кабіні, або на пасажирському, або на водійському сидінні, що мало виключати його обізнаність із обстановкою та речами, які знаходились у багажному відділенні автомобіля. При цьому суд наголосив, що ОСОБА_7 під час слідчого експерименту та в судовому засіданні стверджував, що у багажному відділенні автомобіля знаходились пусті мішки, на яких він сидів разом із ОСОБА_6 .
Показання ОСОБА_7 про те, що він перед ДТП сидів саме у багажному відділенні на пустих мішках збігаються з показаннями свідка ОСОБА_20 - власника автомобіля, який повідомив, що в багажному відділенні автомобіля дійсно знаходились пусті мішки, а також свідка ОСОБА_16 , який вказав, що з багажного відділення викидав пусті мішки, намагаючись врятувати осіб, які перебували в автомобілі.
Водночас суд у вироку зазначив, що перебування ОСОБА_4 у кабіні автомобіля на момент ДТП підтверджується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13 лютого 2022 року, яким зафіксовано виявлення та вилучення на автомобільному килимку біля водійського сидіння жіночого черевика коричневого кольору з білою підошвою, що належить ОСОБА_21 , протоколом проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2022 року з участю свідка ОСОБА_15 , а також його показаннями та показаннями ОСОБА_16 і ОСОБА_17 наданими у судовому засіданні. 
На підставі аналізу досліджених доказів суд першої інстанції дійшов безсумнівного висновку про правдивість показань потерпілого ОСОБА_7 наданих у суді.
Таким чином, оцінивши у сукупності перевірені в судовому засіданні докази суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженої у вчиненні кримінального правопорушення.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту апеляційний суд уважно перевірив наведені в них доводи, дав на ці доводи умотивовані відповіді та обґрунтовано їх відхилив з мотивів, зазначених в ухвалі. 
Доводи засудженої в касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції проводив судові засідання без належного повідомлення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 не є прийнятними.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_11 надала суду письмову заяву про те, що не бажає брати участь у судовому засіданні та відмовляється давати будь-які пояснення в суді, а щодо призначення покарання ОСОБА_4 покладається на розсуд суду.
Вирішуючи питання про істотність порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених судом, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що питання про порушення прав учасника кримінального провадження може вирішуватися лише за ініціативою носія цього права (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2024 року в справі № 361/1254/22).
Разом із тим, даних про те, що потерпілими подавались заяви про порушення їх права на повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, у Суду відсутні, а тому доводи засудженої в цій частині є безпідставними.
Доводи касаційної скарги про те, що потерпілий ОСОБА_7 був відсутній у судовому засіданні при допиті засудженої були предметом перевірки апеляційного суду, який з цього приводу в ухвалі зазначив, що участь потерпілого під час допиту обвинуваченої в суді не є обов`язковою. Також апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 та її захисник були присутні під час допиту потерпілого ОСОБА_7 в суді першої інстанції та мали можливість задавати йому питання з приводу обставин кримінального провадження.
Дав апеляційний суд і відповідь на доводи засудженої про допущенні судом першої інстанції порушення при зміні запобіжного заходу.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, під час апеляційного розгляду захисники посилались на те, що суд першої інстанції необґрунтовано замінив ОСОБА_21 запобіжний захід із особистого зобов`язання на тримання під вартою. Такі заяви сторони захисту суд апеляційної інстанції визнав безпідставними, оскільки місцевий суд застосував відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляд тримання під вартою з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, що жодним чином не впливає на правильність висновків суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що після проголошення вироку ОСОБА_4 не була затримана в порядку його виконання, оскільки переховувалася, на що вказують відповідні докази в матеріалах провадження (рапорти працівників поліції про її відсутність за місцем проживання). Згідно протоколу затримання від 13 квітня 2026 року остання була затримана не за місцем проживання, а в день розгляду справи у приміщенні апеляційного суду.
Наведені у касаційній скарзі засудженої доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій викладених в оскаржуваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Зважаючи на викладене, з касаційної скарги засудженої та копій судових рішень підстав для її задоволення Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2026 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3