П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/3760/25	

Головуючий І інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 19.11.2025р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
16.04.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 13.02.2025р. № 4114/6/14-29-24-05-02;
зобов`язати відповідача застосувати до нього, як платника податків, норми пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що встановлюють спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності за податкові (звітні) періоди з 01.01.2011 року по 16.09.2020 року. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що підставою для його звернення до податкового органу з приводу застосування до нього норм пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України є не лише втрата первинних документів, у зв`язку і провадженням діяльності платника податків на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих РФ територіях України, а й знаходження первинних документів на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих РФ територіях України, у разі якщо їх неможливо вивезти або їх вивезення пов`язане з ризиком для життя чи здоров`я платника податків, фізичних осіб чи неможливе у зв`язку з адміністративними перешкодами, встановленими органами влади, як безпосередньо і сталось у випадку позивача.
Крім того, на переконання позивача, конструкція норми пп.69.28 ПКУ дає підстави вважати, що заява платника податків про втрату документів, не потребує будь-яких доказів, зокрема документів, актів, фото, відео, свідчень очевидців та ін. Тому, в даному випадку, діє презумпція правдивості заяви платника податків, доки не буде спростовано протилежне. За такою конструкцією, платник податків не повинен нічого доводити та підтверджувати це доказами. Для платника податків, на думку представника позивача, достатньо лише заявити про наявність обставин передбачених пп.69.28.
Відповідач, в свою чергу, надав свої письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки оскаржуване рішення було прийнято правомірно. 
Заперечуючи проти вимог позивача представник ГУ ДПС зазначив, що відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (затв. наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025р. №376), Скадовський район Херсонської області починаючи з 24.02.2022 року дійсно перебуває під «окупацією», проте, будь-які докази того, що вищезгадані позивачем первинні документи нібито зберігаються в його будинку за адресою: Скадовський район, с.Залізний порт, вул.Морська,11б, не надавались ані до ГУ ДПС разом із повідомленням про неможливість вивезення первинних документів, ані до суду.
Крім того, як зазначив представник відповідача у своєму відзиві, позивач в період з 24.02.2022 року по 24.01.2025 року не повідомляв податковий орган про неможливість вивезення первинних документів/втрату первинних документів ні в порядку, передбаченому п.44.5 ст.44 ПК України, ні в порядку, передбаченому пп.69.28 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (ухваленому в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 13.02.2025р. №4114/6/14-29-24-05-02. Зобов`язано ГУ ДПС у Миколаївській області застосувати до платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 норми пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, що встановлюють спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності за податкові (звітні) періоди з 01.01.2011 року по 16.09.2020 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Миколаївській області на користь позивача судові витрати у сумі 968,96 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 18.12.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, та просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.11.2025р. та прийняти нове – про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Миколаївській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 
13.01.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому представник позивача категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
14.01.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 в період з 11.09.1999р. по 16.09.2020р. здійснював свою підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець.
16.09.2020р. позивач подав до виконавчого комітету Голопристанської міської ради заяву про державну реєстрацію «припинення» підприємницької діяльності ФОП.
24.12.2024р. ГУ ДПС було видано наказ № 1780 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків – ФОП ОСОБА_1 з 27.01.2025 року тривалістю 5 днів.
24.01.2025р. позивачем на адресу контролюючого органу направлено повідомлення про неможливість вивезення первинних документів, у якому зазначено, що допоки не буде звільнено з «окупації» його житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , він не має фізичної змоги надати органам ДПС документи, необхідні для проведення документальної позапланової перевірки.
Однак, 13.02.2025р. ГУ ДПС в Миколаївській області, за результатами розгляду вказаного вище повідомлення прийняло рішення №4114/6/14-29-24-05-02 - про відмову у застосуванні норм пп.69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.
В якості підстави для відмови в цьому рішенні зазначено: відсутність підтверджуючих документів про обставини, що призвели до неможливості вивезення первинних документів.
Крім того, відповідач в своєму рішенні також зазначив й про відсутність у позивача будь-яких доказів того, що він здійснював підприємницьку діяльність на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями РФ.
Далі, т.б. 18.02.2025р. керівником ГУ ДПС було видано наказ №208-п, яким поновлено терміни проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків – ФОП ОСОБА_1 з 05.03.2025 року тривалістю 5 днів.
Вважаючи протиправним вказане рішення відповідача №4114/6/14-29-24-05-02 від 13.02.2025р., позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Як чітко визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє, зокрема, оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним, закріпленим процесуальним законом критеріям.
Так, як передбачено положеннями пп.69.28 п.69 Перехідних положень ПК України, до платників податків/податкових агентів, які провадили діяльність на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, і не можуть пред`явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, як виняток із положень ст.44 цього Кодексу застосовуються «спеціальні правила» для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.
Підставами неможливості пред`явлення первинних документів - є втрата (знищення чи зіпсуття) первинних документів або знаходження їх на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, у разі якщо їх неможливо вивезти або їх вивезення пов`язане з ризиком для життя чи здоров`я платника податків, фізичних осіб чи неможливе у зв`язку з адміністративними перешкодами, встановленими органами влади.
У разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів платник податків/податковий агент подає до контролюючого органу в довільній формі повідомлення про неможливість вивезення первинних документів, підписане керівником підприємства та головним бухгалтером, в якому зазначаються: обставини, що призвели до втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, податкові (звітні) періоди, а також загальний перелік первинних документів (за можливості із зазначенням реквізитів).
Дані та показники податкової звітності платника податків/податкового агента за податкові (звітні) періоди, зазначені у повідомленні, не можуть бути піддані сумніву лише на підставі відсутності первинних документів. Подане повідомлення є також підставою для збереження витрат (включаючи витрати у зв`язку з придбанням цінних паперів/корпоративних прав) та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток (включаючи від`ємний фінансовий результат за операціями з цінними паперами/корпоративними правами), та/або податкового кредиту з податку на додану вартість, та/або суми від`ємного значення податку на додану вартість минулих податкових (звітних) періодів без наявності договірних, розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Після подання до контролюючого органу повідомлення про неможливість вивезення первинних документів у зв`язку з їх знаходженням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, запроваджується мораторій на проведення документальних перевірок щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів.
У разі відмови у застосуванні положень цього підпункту контролюючий орган не пізніше одного місяця з дати отримання відповідного повідомлення від платника податків/податкового агента видає вмотивоване рішення із зазначенням підстави та доказів такої відмови.
При цьому, слід зазначити, що рішення контролюючого органу може бути оскаржено в адміністративному чи судовому порядку. До винесення остаточного рішення по справі контролюючий орган не може піддавати сумніву показники податкової звітності, а також ініціювати проведення будь-якої перевірки платника податків/податкового агента щодо податкових (звітних) періодів, зазначених у відповідному повідомленні.
Так, представник відповідача у своєму відзиві наголошує на тому, що будь-які докази того, що первинні документи нібито зберігаються у будинку позивача за адресою: Херсонська область, Скадовський район, село Залізний Порт, вулиця Морська, буд.11б, ні до контролюючого органу разом із повідомленням про неможливість вивезення первинних документів, ні до суду, останнім не надавались.
Поряд з цим, судова колегія зауважує, що нормами абз.3 пп.69.28 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України чітко встановлено, що відповідне повідомлення подається виключно лише у разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, сполучник «та/або» в тексті вказаної норми дає підстави дійти висновку, що платник податків має право вибору, яке повідомлення подавати, або про втрату документів, або про неможливість їх вивезення або одночасно і про втрату і про неможливість вивезення документів позивачем на ім`я відповідача надавалося повідомлення про втрату первинних документів з деталізованим переліком документів та із зазначенням податкових звітних періодів.
Крім того, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» унормовано, що питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
Так, як свідчать матеріали справи, 24.01.2025р. позивачем було подано до контролюючого органу повідомлення з усіма наявними у нього документами, в якому зазначено про наявність підстав для застосування спеціальних правил, визначених у ПК України, однак, як вже зазначалося вище, відповідач фактично проігнорував надані позивачем документи, та 13.02.2025р. прийняв необгрунтоване рішення.
Як вбачається зі змісту «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (затв. наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025р. №376) Скадовський район Херсонської області починаючи з 24 лютого 2022 року перебуває під «окупацією».
Зазначений факт є «загальновідомим» і ні ким із сторін, в т.ч. і відповідачем, не заперечується.
Факт же проживання позивача у с.Залізний порт Скадовського району протягом періоду з вересня 2020 року до 24/02/2022 року, в свою чергу, також безперечно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме:
- виписками з банківського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «СЕНС БАНК»;
- нотаріальними заявами громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з довідкою, що посвідчує проживання останнього за адресою: АДРЕСА_2 .;
- довідкою ОСББ «Темп-49» №2 від 21.03.2025 року;
- відповіддю ТОВ «Херсонська обласна енергопостачальна компанія» вих. №000739 від 01.04.2025 року на адвокатський запит.
Так, з`ясовуючи питання, чи були в даному випадку дотримані контролюючим органом вимоги, з якими ПК країни пов`язує виникнення у контролюючого органу права приймати рішення за результатами розгляду повідомленням про втрату первинних документів та повідомлення про неможливість вивезення первинних документів та втрату первинних документів платника податків, судова колегія встановила, що нормами пп.69.28 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України чітко визначено 2 (дві) обставини, на підставі яких до платника податків можуть бути застосовані визначені вказаним підпунктом «спеціальні правила», а саме: 1) втрата (знищення чи зіпсуття) первинних документів внаслідок бойових дій, та/або 2) неможливість вивезення первинних документів в зв`язку із знаходженням їх на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації.
При цьому, оскільки у абзаці 3 зазначеної норми вказані обставини граматично пов`язані сполучником «та/або», з метою застосування вказаних «спеціальних правил» вони можуть існувати як кожна окремо, так і в сукупності.
При чому, одночасно слід звернути увагу й на те, що абзац 8 пп. 69.28. п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України містить єдину обставину, на підставі якої контролюючий орган має право прийняти рішення про відмову у застосуванні цієї норми.
Такою обставиною - є втрата документів, що не пов`язана з проведенням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, бойових дій.
При цьому пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, як і загальною нормою ч. 2 ст. 77 КАС України, обов`язок доведення вказаної обставини покладено на контролюючий орган.
Отже, вказаним підпунктом ПК України передбачено підставу для відмови у застосуванні спеціальних правил виключно у разі втрати документів, що не пов`язана з проведенням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, бойових дій.
Натомість, пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України не містить підстав для відмови у застосуванні спеціальних правил у разі неможливості вивезення платником податків первинних документів, якщо платником податків надано докази на підтвердження своїх доводів, а територія на якій знаходяться первинні документи визначена у «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, та територій, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації», затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Отже, тлумачення приписів пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України дає підстави дійти висновку, що у разі якщо платник податків подав до контролюючого органу повідомлення про неможливість вивезення первинних документів з підстав ведення на територіях знаходження первинних документів бойових дій або якщо території тимчасово окуповані збройними формуваннями російської федерації, і будь яке знаходження там становить загрозу життю працівникам підприємства, у контролюючого органу не було підстав для відмови у застосуванні спеціальних правил до позивача.
Як відомо, загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних).
Аналогічна позиція з цього спірного питання висловлена у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 року у справі № 818/1159/17.
Разом з цим, невиконання податковим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
Аналогічна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 04.12.2018 року у справі № 821/1173/17 (№ К/9901/62719/18).
Так, оскаржуване рішення відповідача від 13.02.2025р. про відмову у можливості застосування спеціальних правил для підтвердження даних, визначених у податковій звітності передбачених пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України - є актом індивідуальної дії.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що по даній справі є усі належні і правові підстави для застосування до позивача норм пп.69.28 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду 1-ї інстанції не спростовують.
Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що позовні вимоги дійсно підлягають задоволенню.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, в цілому вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. 
Наведені ж в апеляційній скарзі відповідача доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права, в зв`язку із чим, суд 2-ї інстанції не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в цій апеляційній скарзі.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 09.07.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко