УХВАЛА
22 липня 2026 року 
м. Київ 
справа № 1-23/05
провадження № 13-11зво26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 , 
суддів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 ,ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_19 ,
прокурора ОСОБА_20 ,
засудженого ОСОБА_21 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_22 ,

розглянувши заяви про самовідвід суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_18 та ОСОБА_17 від участі у розгляді справи за заявами засудженого ОСОБА_21 і захисника  ОСОБА_22 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2019 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком від 06 жовтня 2005  року Апеляційний суд Донецької області визнав винуватим і засудив   ОСОБА_21 за статтею  69, частиноюдругою статті  142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3, пунктами «а», «г», «е», «з», «і» статті 93, частиною другою статті  17, пунктами «а», «г», «е», «з», «і» статті 93 КК України 1960 року, статтею  257, частиною четвертою статті  187 КК України 2001 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У цій же кримінальній справі також засуджено ОСОБА_23 ,    ОСОБА_24 ,   ОСОБА_25 і  ОСОБА_26 , стосовно яких Великою Палатою Верховного Суду судові рішення не переглядаються. 
Ухвалою від 19 жовтня 2006 року Верховний Суд України касаційні скарги засудженого ОСОБА_21 і його захисника ОСОБА_27 залишив без задоволення, а вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року щодо ОСОБА_21 - без зміни.
Не погоджуючись із рішеннями національних судів, ОСОБА_21 звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд).
У справі «Сітневський та Чайковський проти України» від 10 листопада 2016 року ЄСПЛ встановив щодо ОСОБА_21 порушення підпункту «d» пункту 3 та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку з допустимістю неперевірених свідчень ОСОБА_28 , ОСОБА_29 і ОСОБА_30 як доказів. 
Крім того, Європейський суд постановив, що не було порушення підпункту «d» пункту 3 та пункту 1 статті 6 Конвенції щодо ОСОБА_21 у зв`язку з допустимістю неперевірених свідчень ОСОБА_31 та ОСОБА_32 як доказів.
Постановою від 17 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду заяву засудженого ОСОБА_21 про перегляд судових рішень у зв`язку з встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнила частково.
Скасувала вирок Апеляційного суду Донецької області від 06  жовтня 2005  року та ухвалу Верховного Суду України від 19  жовтня 2006  року в частині засудження ОСОБА_21 за епізодами, що мали місце 24 травня 2001  року (розбійний напад на    ОСОБА_28 та    ОСОБА_29 та замах на умисне вбивство    ОСОБА_28 ), 09  серпня 2001 року (розбійний напад і умисне вбивство    ОСОБА_33 та замах на умисне вбивство ОСОБА_30 ). 
В цій частині направила справу на новий судовий розгляд.
Постановила вважати ОСОБА_21 засудженим за статтею 69, пунктами «а, г, е, і» статті 93, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3 КК України 1960 року, частиною четвертою статті 187, статтею 257 КК України 2001 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
ОСОБА_21 повторно звернувся 07 вересня 2019 року до ЄСПЛ із заявою № 48879/19 і скаржився за статтями 6 та 13 Конвенції на несправедливість та надмірну тривалість провадження у Верховному Суді щодо перегляду вироку. 
ЄСПЛ ухвалив 09 жовтня 2025 року остаточне рішення у справі «Чайковський проти України» (Case of Chaykovskyy v. Ukraine, заява № 48879/19), в якому встановив порушення статті 6 Конвенції щодо справедливості провадження.
Також Суд постановив, що не було порушено статтю 6 Конвенції у зв`язку з тривалістю провадження.
Крім того, ЄСПЛ присудив заявнику 3600 (три тисячі шістсот) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, відшкодування моральної шкоди, 500 (п`ятсот) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися заявнику, компенсацію судових та інших витрат.
У січні 2026 року засуджений ОСОБА_21 і захисник ОСОБА_22 звернулися до Великої Палати Верховного Суду із заявами про перегляд вироку Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2019 року щодо ОСОБА_21 у зв`язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Ухвалами від 10 лютого та 25 лютого 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду відкрив провадження за заявами захисника ОСОБА_22 і засудженого ОСОБА_21 та ухвалою від 30 квітня 2026 року призначив їх до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
22 липня 2026 року судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_18 та ОСОБА_17 подали заяви про самовідвід від участі у розгляді справи № 1-23/05 (провадження № 13-11зво26) за заявами засудженого  ОСОБА_21 та захисника  ОСОБА_22 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2019 року щодо ОСОБА_21  з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Заява судді ОСОБА_18 обґрунтована його участю у розгляді справи № 1-23/05 (провадження № 13-7зво18) у складі суддів Великої Палати Верховного Суду, постанова якої від 17 квітня 2019 року була предметом розгляду ЄСПЛ, а також тим, що суддею ОСОБА_18 в окремій думці було висловлено позицію щодо незгоди з цим судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду.
Суддя ОСОБА_17 заяву про самовідвід мотивує його участю у розгляді зазначеної вище справи № 1-23/05 (провадження № 13-7зво18) у складі суддів Великої Палати Верховного Суду, постанова якої від 17 квітня 2019 року була предметом розгляду ЄСПЛ.
Як зазначають у заявах про самовідвід судді ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , наведені ними обставини можуть викликати сумнів у їх неупередженості або об`єктивності при розгляді цієї справи. 
Заслухавши заяви про самовідвід суддів  ОСОБА_18  та ОСОБА_17 ,позицію засудженого  ОСОБА_21 , який покладався на розсуд суду, захисника ОСОБА_22 , котрий не підтримав заявлених самовідводів, думку прокурора ОСОБА_20 , яка вважала, що підстав для задоволення заявлених самовідводів немає, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Частиною першою статті 80 КПК України визначено, що за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
Відповідно до частини першої статті 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:
1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;
2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;
3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;
4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;
5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.
За змістом статті 6 Конвенції суд у межах своїх повноважень має бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.
За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявив суддя упередженість або безсторонність у цій справі.
Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. 
Згідно з пунктом 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи, зокрема, у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Крім того, аналізуючи національні процедури відводу суддів, ЄСПЛ в рішеннях у справах «A. K. проти Ліхтенштейну» (заява № 38191/12, 09 липня 2015 року), «A. K. проти Ліхтенштейну (№ 2)» (заява № 10722/13, 18 лютого 2016 року) та «Doynov проти Болгарії» (заява №27455/22, 01 квітня 2025 року) виробив певні спільні підходи, зокрема й у разі колегіального розгляду справи в суді найвищої інстанції, які можна підсумувати:
- у разі колегіального розгляду справи в суді найвищої інстанції ЄСПЛ звертає увагу на те, чи була у випадку заявлення відводу кільком або всім суддям найвищої судової інстанції можливість передати зазначене питання на розгляд іншому складу суду;
- у разі заявлення відводу всім суддям суду найвищої інстанції, ЄСПЛ, оцінюючи дотримання вимог неупередженості суду, звертає увагу на те, чи не призведе задоволення такого відводу з урахуванням правила необхідності до фактичної паралізації судового розгляду у справі заявника.
Заяви про самовідвід судді ОСОБА_18 та ОСОБА_17 обґрунтовують тим, що вони брали участь у розгляді кримінальної справи № 1-23/05 (провадження № 13-7зво18) щодо   ОСОБА_21 у складі суддів Великої Палати Верховного Суду, постанова якої від 17 квітня 2019 року була предметом розгляду ЄСПЛ.
Крім того, суддя  ОСОБА_18 посилається нависловлювання ним в окремій думці своєї позиції щодо незгоди з цим рішенням Великої Палати Верховного Суду. 
Як вважають судді ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , викладені ними у заявах про самовідвід обставини можуть викликати сумнів у їх неупередженості або об`єктивності при розгляді цієї справи. При цьому вони покликаються на приписи пункту 4 частини першої статті 75 КПК України.
Разом з тим, враховуючи, що відповідно до приписів частини п`ятої статті 33, частини третьої статті 463 КПК України кримінальне провадження за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 459 цього Кодексу, здійснюється лише Великою Палатою Верховного Суду, задоволення самовідводів суддів, які входять до складу Великої Палати Верховного Суду, із зазначених суддями ОСОБА_18 і ОСОБА_17 підстав може призвести до фактичної паралізації судового розгляду таких проваджень.
Зазначений підхід узгоджується із «правилом необхідності» (rule of necessity), роз`яснення якого також містяться в Бангалорських принципах, відповідно до яких суддю не можна відсторонити від участі в розгляді справи, якщо жоден інший суд не можна призначити для розгляду цієї справи (абзац шостий пункту 2.5), та підтверджує набуття ним статусу міжнародного стандарту.
Окрім того,викладені у заявах суддів ОСОБА_18 та ОСОБА_17 обставини щодо неможливості їх участі у розгляді справи за заявами засудженого ОСОБА_21 і захисника ОСОБА_22 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_21 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом жодним чином не можуть свідчити про їх упереджене чи необ`єктивне ставлення до розгляду даної справи та про наявність підстав, передбачених статтею 75 КПК України.
А тому у даному випадку не встановлено наявності передумов, за яких судді ОСОБА_18 та ОСОБА_17 не можуть брати участь у розгляді справи № 1-23/05 (провадження № 13-11зво26).
Таким чином, у задоволенні заяв суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_18 та ОСОБА_17 про самовідвід від участі у розгляді справи за заявами засудженого ОСОБА_21 і захисника ОСОБА_22 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_21 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, слід відмовити.
Керуючись статтями 75, 76, 81, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України,Велика Палата Верховного Суду
У Х В А Л И Л А:
Відмовити у задоволенні заяв про самовідвід суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_18 та ОСОБА_17  від участі у розгляді справи № 1-23/05 (провадження № 13-11зво26) за заявами засудженого  ОСОБА_21 та захисника  ОСОБА_22 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2019 року щодо  ОСОБА_21 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | | | ОСОБА_1
Судді: | | ОСОБА_2  ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_34  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9 | | ОСОБА_10   ОСОБА_11   ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16  ОСОБА_17  ОСОБА_18