Справа № 712/3427/26
Провадження № 2/712/2856/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого - судді Пономаря В.О.
за участю секретаря судового засідання Рясик Д.Д.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
І. Описова частина
1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначає, що 24.10.2025 між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 524 000 грн, що на день укладення договору відповідало еквіваленту 12 400 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позику до 01.03.2026, однак у визначений договором строк грошові кошти не повернув.
Позивач вказує, що виконання зобов`язання було забезпечене договором застави транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Оскільки відповідач добровільно борг не сплатив, позивач просить стягнути з нього заборгованість за договором позики у розмірі 12 400 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення суду, а також понесені судові витрати.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення
Позовна заява ОСОБА_1 13.03.2026 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси.
Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.03.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.
Позивачем ОСОБА_1 12.03.2026 подано заяву про забезпечення позову (надійшла 13.03.2026) шляхом накладення арешту на транспортний засіб.
Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.03.2026 задоволено заяву прозивача шляхом накладення арешту на автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .
Позивачем ОСОБА_1 13.05.2026 подано клопотання (надійшло до суду 14.05.2026) про скасування заходів забезпечення позову.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.05.2026 скасовано накладений арешт на автомобіль.
Ухвалою суду від 20.05.2026 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
1.3. Позиція сторін у судовому засіданні
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання 09.07.2026 не з`явився, подав заяву про підтримання позовних вимог та щодо проведення розгяду за його відстуності. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 
ІІ. Мотивувальна частина рішення
2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду
Судом встановлено, що 24.10.2025 між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. та зареєстрований у реєстрі за № 4670. 
Відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 524 000 грн, що в еквіваленті дорівнює 12 400 доларів США станом на день підписання договору, та зобов`язався повернути їх до 01.03.2026. 
За умовами п. 2 договору позики відповідач мав право повернути позику достроково, а згідно з п. 3 договору у разі неповернення позичених грошових коштів у визначений строк позивач має право пред`явити договір до стягнення в судовому порядку. Пунктом 4 договору визначено, що платіж має бути проведений у м. Черкаси. 
Також судом встановлено, що виконання зобов`язання за договором позики було забезпечене договором застави транспортного засобу, укладеним 24.10.2025 між ОСОБА_1 як заставодержателем та ОСОБА_2 як заставодавцем, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. та зареєстрованим у реєстрі за № 4671. 
Відповідно до п. 1, 3 договору застави цей договір укладений з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 основного зобов`язання за договором позики від 24.10.2025 щодо повернення ОСОБА_1 суми безпроцентної позики у розмірі 524 000 грн у строк до 01.03.2026. 
Згідно з п. 4 договору застави предметом застави є транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, шасі/кузов/рама № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . У договорі зазначено, що транспортний засіб належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 16.10.2025 ТСЦ 7141. 
У п. 15 договору застави сторони передбачили право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави у разі, якщо у день, визначений основним зобов`язанням, заставодавець не поверне заставодержателю суму позики в повному обсязі. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.12.2018 у справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З огляду на це письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Тлумачення ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 518/1647/15-ц, від 27.06.2018 у справі № 712/14562/17-ц, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц та від 06.04.2020 у справі № 464/5314/17.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст договору від 24.10.2025 та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За приписами ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ч. 2 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».
У цій справі договір позики від 24.10.2025 посвідчений нотаріально, підписаний сторонами, містить підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 524 000 грн, що сторони визначили як еквівалент 12 400 доларів США, а також умову про обов`язок повернення цієї суми до 01.03.2026. Відповідач відзиву не подав, доказів повернення позики, зміни умов договору, припинення зобов`язання або недійсності договору суду не надав.
Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконував умови договору, у суду є всі підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики у примусовому порядку.
При цьому, суд зауважує, що відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. 
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц.
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення (постанова ВП ВС від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16).
З огляду на встановлені обставини, умови договору позики та наведені правові висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 12 400 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
2.2. Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги суд вирішив задовольнити повністю, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України вказані витрати в розмірі 4 362,58 грн необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.10.2025 у розмірі 12 400 (дванадцять тисяч чотириста) доларів США, що підлягає сплаті у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день виконання судового рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 362 (чотири тисячі триста шістдесят дві) грн 58 (п`ятдесят вісім) коп.
Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 09.07.2026.
Найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя           В.О. Пономар