ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/2992/26
381/3676/26 
Заочне Рішення
Іменем України

09 вересня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруги А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

Встановив:
До Фастівського міськрайонного суду Київської області з використанням системи «Електронний суд» надійшла позовна заява, подана ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором в сумі 37 977,96 гривень.
За змістом заявлених позовних вимог стверджується про те, що 08.06.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі, первісний кредитор) та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір (індивідуальна частина) № 83172.
Відповідно до умов укладеного договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 8 500,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти на умовах та у порядку, визначені договором. Договором визначено термін повернення відповідачем кредиту та нарахованих процентів, однак у вказаний термін відповідач кредитні кошти не повернув, проценти не сплатив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Кредитний договір (індивідуальна частина) № 83172 від 08.06.2020 підписаний шляхом використання електронного підпису.
В подальшому, відбулась заміна сторони кредитора в кредитному зобов`язанні внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги № 55-МЛ від 10.12.2020 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ–КАПІТАЛ».
Згідно тверджень представника позивача, станом на дату подання позову, загальний розмір заборгованості за кредитним договором (індивідуальна частина) № 83172 від 08.06.2020 становить 37 977,96 гривень та включає: заборгованість за тілом кредиту – 8 245 гривень,заборгованість за відсотками – 29 732,96 гривні.
Зазначені вище суми представник позивача просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також стягнути з відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 2 662,40 гривні та 8 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін спору, клопотання представника позивача задоволено та витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію: - про надходження на рахунок (банківську картку № НОМЕР_1 ) коштів в сумі 8 500,00 грн. в період з 09.06.2020 по 15.06.2020.
На виконання ухвали суду в частині витребування доказів, витребувані докази не були надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки за наданими відомостями не вдалося ідентифікувати вказану у запиті особу.
В судове засідання представник позивача не з`явився, був повідомлений належним чином про час і дату проведення судового засідання, в прохальній частині позову просив розглянути справу за відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує (а. с. 4).
З урахуванням того, що судом не визнавалась обов`язковою явка представника позивача, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити судове засідання без участі представника позивача.
В судове засідання відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, конверт з ухвалою про відкриття провадження, із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подав, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Як передбачено п. 2 ч . 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.
З огляду на наведене, відповідач вважається повідомленим належним чином про час і дату проведення судового засідання, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
З урахуванням належного повідомлення учасників судового розгляду про час і дату проведення судового засідання, суд, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, вирішив проводити судовий розгляд без участі представника позивача та відповідача.
З урахуванням викладеного, керуючись приписами статті 280 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Ознайомившись зі змістом позову та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини справи.
Зокрема, судом встановлено, що 08 червня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (індивідуальна частина) № 83172, з додатком (а. с. 8-10, 10 зворот, 11).
Згідно пунктів 1.2, 1.3, 1.4 договору сума кредиту становить 8 500 гривень, кредит наданий на строк 30 днів, до 08 липня 2020 року.
Згідно пункту 1.5.2 договору проценти за користування кредитом становлять 25,50 гривень, які нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно пункту 1.6 договору, стандартна (базова) процентна ставка становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування.
У пункті 2.2.3 договору передбачені умови нарахування процентів за стандартною ставкою та строки нарахування. 
У пункті 2.3 договору передбачені умови пролонгації його дії та, відповідно, строку кредитування.
Договір підписаний позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується, в тому числі, довідкою ТОВ «МІЛОАН» б/н від 10 вересня 2025 року (а. с. 11 зворот).
Перерахування грошових коштів у сумі 8 500 гривень відповідачу, як позичальнику, підтверджується копією платіжного доручення № 21083297 від 08.06.2020 (а. с. 13).
Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом в повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, згідно розрахунку позивача, становить 37 977,96 гривень, що включає: заборгованість за тілом кредиту – 8 245 гривень,заборгованість за відсотками – 29 732,96 гривні.
Позивачем до матеріалів справи долучена відомість первісного кредитора щодо щоденних нарахувань і погашень (а. с. 13 зворот - 14), а також виписка з особового рахунку за цим кредитним договором від нового кредитора (а. с. 14 зворот).
Далі, 10 грудня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладеного договір відступлення права вимоги № 55-МЛ, згідно з умовами якого позивачу, як новому кредитору, передано право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором № 83172від 08.06.2020, укладеним з відповідачем (а. с. 15-19).
Факт передачі права вимоги за договором № 83172від 08 червня 2020 року підтверджується витягом з реєстру боржників від 10 вересня 2025 року (а. с. 23).
Відповідач заперечень щодо укладення кредитного договору не надав, обставин щодо отримання грошових коштів в борг не оспорював. Також не надав доказів погашення заборгованості понад суму, що визнається позивачем.
Відповідачем не подано заперечень щодо чинності зазначеного вище договору відступлення прав вимоги та переходу права вимоги до позивача, як нового кредитора.
З урахування встановлених вище обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми.
Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому,необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. 
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги.
З урахування встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що до ТОВ «ФК «КРЕДИТ–КАПІТАЛ», як до нового кредитора, перейшли права та обов`язки у зобов`язанні, що існує в межах кредитного договору і позивач має достатні підстави для стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором.
При цьому, суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідача заборгованості за тілом кредиту.
Суд, перевіривши зазначений розрахунок суми боргу за тілом кредиту і процентами, прийшов до висновку про його часткову обґрунтованість. 
Зокрема, суд погоджується, що відповідачем не надано доказів погашення заборгованості в повному обсязі та враховує, що існує залишок заборгованості за тілом кредиту.
Суд також приймає до уваги, що визначений договором строк повернення коштів – 08 червня 2020 року.
08 червня 2020 року відповідачем тіло кредиту не повернув, проценти не сплатив, внаслідок чого було порушено умови зобов`язання.
Після цього були нараховані проценти за період часу з 08 червня 2020 року до 21 червня 2020 року у відповідності до пункту 1.6 договору за ставкою 5 % щоденно від залишку кредиту.
Оцінюючи можливість нарахування процентів, саме як плати за користування коштами після закінчення строку кредитування, суд виходить з наступного. 
Так, суд враховує, що проценти, як плата за користування коштами за правилами статті 1048 ЦК України, може бути нарахованою виключно в межах строк кредитування (строку користування позикою). Після закінчення строку кредитування, нарахування процентів можливе лише як захід відповідальності за правилами частини 2 статті 625 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена в Постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 і є релевантною. 
Отже, нарахування процентів після закінчення строку кредитування за правилами статті 1048 ЦК України виключається. 
Вимоги щодо стягнення процентів за правилами частини 2 статті 625 ЦК України не заявлені та в силу приписів статті 13 ЦПК України судом не розглядаються.
Відтак, відсутні підстави для стягнення процентів за період часу з 08 червня 2020 року до 21 червня 2020 року у відповідності до пункту 1.6 договору за ставкою 5 % щоденно від залишку кредиту.
Далі, як слідує з наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення, 21 липня 2020 року відповідачем були внесені кошти у сумі 1 065 гривень, з них спрямовано: 255 гривень – в рахунок сплати комісії за обслуговування кредиту, 555 гривень – в рахунок процентів, 255 гривень – в рахунок погашення тіла кредиту (а. с. 13, зворот).
При цьому, суд зазначає, що умовами кредитного договору № 83172 від 08 червня 2020 року не передбачено нарахування «комісії за управління та обслуговування кредитом», а в пункті 2.3.1 договору передбачена можливість нарахування «комісії за продовження кредиту».
Однак, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що була здійснена пролонгація договору та виконані умови пункту 2.3.1 договору, зокрема, була наявна відповідна пропозиція позичальника, як про це вказано в пункті 2.3.1 договору.
Тому, суд констатує, були відсутні підстави для нарахування комісії за обслуговування кредиту і відповідна сума, зарахована кредитором, як комісія за управління та обслуговування кредиту, повинна бути спрямована в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту і процентами.
Далі, за відсутності даних про пролонгацію строку кредитування, після 21 червня 2020 року, нарахування процентів за правилами статті 1048 ЦК України, як плати за правомірне використання коштів також виключається, а вимог про стягнення процентів за правилами частини 2 статті 625 ЦК України позивачем не заявлено.
Тому, за період користування кредитом відповідачу могло бути нараховано 8 525 гривень, що включає 8 500 гривень – тіло кредиту, 25,50 гривень – проценти.
Зазначена сума відповідає визначеній в пункті 1.5 договору орієнтовній загальній вартості кредиту (а. с. 8).
Отже, визначаючи загальний розмір заборгованості за кредитом, суд в цьому випадку зменшує суму загальної вартості кредиту на розмір здійснених відповідачем платежів, тому, сума, що підлягає стягненню становить 7 460 гривень (8 525 гривень – 1 065 гривень).
Далі, позивачем заявлено вимогу про компенсацію понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 гривень.
На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи надано договір про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025, акт № Д/25018 наданих послуг від 14.04.2026, детальний опис наданих послуг від 14.04.2026 до акту № Д/25018, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер адвоката (а. с. 25, 26, 26 зворот, 24, 25 зворот).
Аналізуючи існування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесеним ним витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Суд вважає доведеним розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, проте, здійснює відшкодування цих витрат у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 600 гривень (8 000 гривень х 20 %).
Також, суд здійснює відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 532,40 гривні (2 662,40 гривні х 20 %).
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, - 

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ» грошові кошти у сумі 37 977,96 гривень, як заборгованість за кредитним договором № 83172 від 08 червня 2020 року у сумі 7 460 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ 1 600 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ» 532,40 гривні, як компенсацію сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ –КАПІТАЛ», код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: Львівська область, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.