ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/1004/26
Головуючий в 1 інстанції: Бульба Н.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Тарновецького І.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року та ОСОБА_1 на додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИЛА:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якій просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 31.10.2025 № 143250022280 про відмову у перерахунку пенсії для отримання виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7- 1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 31.10.2025 № 143250022280 про відмову ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 01.10.2008 по 07.04.2017 на посаді методиста до посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років, а також нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7- 1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Додатковим рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2026 року заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 гривень.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову по справі, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що позивачка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV з 06.01.2025. Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплату затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі – Порядок № 1191). Відповідно до цього Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі – Постанова № 909). За результатами розгляду наданих документів встановлено, що період роботи з 01.10.2008 по 07.04.2017 неможливо зарахувати до стажу, який визначає право на виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 заявниця працювала на посаді методиста в Миколаївському обласному інституті післядипломної педагогічної освіти, яка не відноситься до посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років. Заклад не належить до вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду, тому просить відмовити Пенсійному фонду в задоволенні апеляційної скарги.
Також, не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову по справі, якою стягнути з відповідачів по 5500,00 грн. витрат на адвоката. Позивачка зазначає, що присудження судом 2000,00 грн. не відповідає ні обсягу фактично виконаних робіт адвокатом, ні принципу співмірності, ні встановленому законом розподілу тягаря доведення неспівмірності.
ГУПФУ в Донецькій області та ГУ ПФУ в Миколаївській області подали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та зазначили, що предмет спору у цій справі є типовим, тому розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 11000,00 грн. не є співмірним з категорією даної справи, тому просять у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити. 
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV з 06.01.2025.
24.10.2025 позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до п. 7 -1 Прикінцевих положень Закону № 1058.
Рішенням від 31.10.2025 відповідач відмовив у виплаті допомоги у зв`язку з відсутністю 30 років стажу, що підтверджує роботу позивача в закладах державної або комунальної власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку. Посада методиста не відноситься до посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років. Заклад не належить до вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації.
Вважаючи відмову відповідача неправомірною, позивачка звернулась до суду за захистом свого порушеного права.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963, затверджений «Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників», цим переліком передбачено, що посаду методиста віднесено до педагогічних посад. Станом на 06.01.2025 (дату призначення пенсії за віком) страховий стаж роботи позивачки на посадах, що дають право на вислугу років становить більше 30 років. З урахування викладеного, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області протиправно відмовлено позивачці в призначенні грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі – Порядок № 1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».
Пунктом 5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
За приписами пункту 6 Порядку №1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення.
Пунктом 7 Порядку №1191 встановлено, що виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
У постанові від 15.06.2022 по справі №200/854/19-а Верховний Суд зазначив, що норму пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід тлумачити таким чином, що для отримання визначеної пунктом 7-1 розділу Прикінцеві положення указаного Закону грошової допомоги при виході на пенсію по Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особа має дотриматись таких вимог:
- станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь-яких причин перестали отримувати її право на зазначену грошову допомогу втратили);
- станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» станом на час виникнення спірних правовідносин) на зазначених вище посадах.
З аналізу наведених норм законодавства слідує, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.
Як слідує з доводів апеляційної скарги, ГУ ПФУ в Донецькій області рішенням від 31.10.2025 відмовило позивачу у призначенні та виплаті грошової допомоги, встановленої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю спеціального стажу тривалістю 30 років.
При цьому, відповідачем до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення грошової допомоги, не зараховано позивачу період роботи з 01.10.2008 по 07.04.2017 на посаді методиста.
Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 у період з 01.10.2008 по 07.04.2017 ОСОБА_1 працювала на посаді методиста у Миколаївському обласному інституті післядипломної педагогічної освіти.
Слід вказати, що згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посада «методиста» навчального закладу включена до переліку посад педагогічних працівників.
Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, до переліку посад, які дають право на пенсію за вислугою років, віднесено роботу у вищих навчальних закладах I-II рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на таких посадах: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Проаналізувавши викладені вище норми законодавства, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що посаду методиста віднесено до педагогічних посад, а тому стаж роботи з 01.10.2008 по 07.04.2017 повинен зараховуватися до спеціального стажу у розумінні п. «е» і «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», незважаючи на те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.
Отже, посада, на якій працював позивач на момент досягнення пенсійного віку є такою, що відноситься до посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Донецькій області не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки рішення суду першої інстанції.
За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач відповідає необхідним умовам для нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Що стосується апеляційної скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення суду, яким стягнуто судові витрати на адвоката по 1000,00 грн. з кожного з відповідачів, колегія суддів зазначає наступне. Так, приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції, з урахуванням принципу справедливості та обставин справи, обсягу опрацьованого матеріалу та умов договору про надання правової допомоги, дійшов висновку за необхідне присудити на користь позивача витрати на правничу допомогу у загальній сумі 2000,00 грн.
Відповідно до ст.16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до норм пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до положень частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Колегія суддів наголошує на тому, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу у якій таку допомогу надано.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатським бюро «Оксани Беженару» в особі керуючої - адвоката Беженару Оксани Сергіївни укладено Договір про надання правової допомоги від 12.12.2025 та Додаткову угоду №1 до нбого від 12.12.2025.
Згідно з пунктом 3.1 Договору та умовами Додаткової угоди № 1 розмір гонорару Адвоката за надання правничої допомоги, пов?язаної з оскарженням рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 31.10.2025 №143250022280, визначений у фіксованих ставках за окремі види роботи: 5 000 грн - за складання та подачу адміністративного позову; 2 500 грн - за написання заяви по суті справи; 1 000 грн - за написання письмової заяви з процесуальних питань.
В межах надання правничої допомоги у справі № 400/1004/26 Адвокатом фактично виконано:
1) складання та подача адміністративного позову до Головного управління Пенсійного онду України в Донецькій області) - 5 000 грн;
2) складання заяви по суті справи - відповіді на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.02.2026 - 2 500 грн;
3) складання письмової заяви з процесуальних питань - клопотання про залучення співвідповідача (Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області) від 24.02.2026 - 1 000 грн;
4) складання заяви по суті справи - відповіді на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 16.03.2026 - 2 500 грн.
Загальна сума витрат позивачки на професійну правничу допомогу адвоката становить 11000 грн. Факт надання Адвокатом та прийняття Клієнтом наведених послуг підтверджується Актом приймання - передачі послуг № 1-ду від 05.05.2026, складеним на виконання Договору від 12.12.2025 та Додаткової угоди № 1 від 12.12.2025.
Разом з тим вирішуючи питання щодо конкретної суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: договір про надання правничої допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;
9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності.
В свою чергу, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 виклав висновки, згідно яких: "…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Отже, колегія суддів наголошує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг".
Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Крім того, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.
Надаючи оцінку співмірності заявленого представником позивача розміру відшкодування витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних ним робіт, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції із понесених витрат у розмірі 11000 грн., зменшив таку суму до 2000 грн., з чим погоджується колегія суддів.
Загалом щодо заявленої представником позивача суми до стягнення у розмірі 11000 грн. колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що слід розділити надані адвокатом послуги як неминучі та такі, що не є необхідними та виокремити таку послугу, як підготовка до суду позовної заяви, тобто витрати пов`язані саме з діяльністю адвоката щодо підготовки позиції в суді, викладеної у позові.
В свою чергу, щодо зазначення в Детальному описі інших робіт адвоката то на переконання колегії суддів такі послуги взагалі не є неминучими чи необхідними.
Колегія суддів наголошує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними у договорі конкретного розміру гонорару. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2023 року у справі № 140/5295/21.
Слід також зазначити, що обсяг виконаних адвокатом послуг не відповідає критерію розумності їхнього розміру у розумінні приписів частини 5 статті 134 КАС України, оскільки предмет спору у цій справі є типовим та на сьогоднішній час наявна достатня кількість судової практики з аналогічних спорів, а надання позивачем до суду протягом розгляду додаткових заяв, відповідей на відзиви є його правом, а не обов`язком, а тому як наслідок в даному випадку покладати тягар понесених позивачем витрат на відповідача є не справедливим. 
Колегія суддів наголошує, що позивач вільний у виборі адвоката, який буде супроводжувати його справу, а розмір сплаченого гонорару є цивільно-правовими правовідносинами, що склались між адвокатом та позивачем. Присудженні до стягнення з відповідача витрати повертаються позивачу, а не адвокату, а в свою чергу адвокат, у відповідності до Договору про надання правничої допомоги, отримав свій гонорар у встановленому між сторонами договору розмірі.
Крім того вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. 
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 440/7120/20.
Отже, суд першої інстанції, на підставі матеріалів справи, обґрунтовано зменшив відшкодування витрат на правову допомогу до 2000 грн., вважаючи таку суму співмірною зі складністю справи та витраченим адвокатом часом, з чим погоджується колегія суддів, оскільки предмет спору є типовим, а більшість наданих послуг адвокатом не були неминучими та обов`язковими.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. Будь-яких інших доводів, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судових рішень відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року та додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук 

Суддя: А.В. Бойко 

Суддя: І.І. Тарновецький