ЄУН: 336/308/26
Провадження №: 2/336/1537/2026 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Коваленка П.Л., за участю секретаря судового засідання Цвєткової Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
ВСТАНОВИВ:
Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 листопада 2021 року по 31 жовтня 2025 року у розмірі 19055,09 грн., а також судового збору у розмірі 2662,40 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на наявність заборгованості згідно індивідуального договору за особовим рахунком № НОМЕР_1 .
На підтвердження позовних вимог позивачем надано довідку про заборгованість за вказаним особовим рахунком, розрахунок суми заборгованості, а також інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої  ОСОБА_1 належить 1/5 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній частковій власності.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2026 позов Концерну «Міські теплові мережі» було задоволено та стягнуто з  ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 19055,09 грн та судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
У подальшому представник відповідачки — адвокат Полулях Сергій Юрійович звернувся до суду із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 02.03.2026 по справі №336/308/26.
Ухвалою суду від 03.08.2026 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заяву задоволено, заочне рішення у цивільній справі №336/308/26 від 02.03.2026 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалася на те, що заявлена до стягнення заборгованість обліковується позивачем за особовим рахунком, який їй не належить.
З матеріалів, наданих відповідачкою, вбачається, що вона є власницею 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер у 2021 році. Свідоцтво про право на спадщину видано державним нотаріусом П`ятої запорізької державної нотаріальної контори 07.10.2022 року.
Водночас щодо зазначеної квартири для проведення розрахунків за житлово-комунальні послуги відкрито вісім окремих особових рахунків.
За належною відповідачці часткою облік нарахувань здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_2 , тоді як позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», довідка про заборгованість та розрахунок заявленої до стягнення суми сформовані за іншим особовим рахунком — № НОМЕР_1 .
На підтвердження своїх заперечень відповідачкою надано договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 15.02.2011, з якого вбачається її особовий рахунок № НОМЕР_2 , рахунок на оплату послуг з постачання теплової енергії за квітень 2026 року, відомості щодо стану розрахунків за належним їй особовим рахунком, а також договір про користування послугами централізованого опалення від 15.02.2011, оформлений на ім`я її батька ОСОБА_2 .
Після скасування заочного рішення позивач додаткових пояснень щодо наведених відповідачкою обставин не подав, доказів належності відповідачці особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким заявлено позов, суду не надав та розбіжності між особовими рахунками не пояснив.
Дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд доходить такого висновку.
Згідно із частинами першою та третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.
За змістом статей 76, 77, 80 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для вирішення справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги за встановленими цінами та тарифами, а відповідно до статті 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги.
Отже, для задоволення вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги позивач повинен довести не лише факт надання відповідних послуг за певною адресою, а й те, що грошове зобов`язання в заявленому розмірі виникло саме у тієї особи, до якої пред`явлено позов.
Із наданих позивачем документів убачається, що розрахунок заборгованості за період з 01.11.2021 по 31.10.2025 складено за особовим рахунком № НОМЕР_1 .
Разом із тим матеріалами справи підтверджено, що за відповідачкою обліковується інший особовий рахунок — № НОМЕР_2 .
Крім того, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній частковій власності, відкрито вісім різних особових рахунків.
За таких обставин сам по собі факт належності відповідачці 1/5 частки у праві власності на зазначену квартиру не є достатнім доказом того, що вся заборгованість, облікована позивачем за особовим рахунком № НОМЕР_1 , є її особистою заборгованістю.
Позивачем не надано суду договору, заяви про відкриття особового рахунку, відомостей абонентського обліку або інших доказів, із яких можливо було б установити, на ім`я якої особи відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , щодо якої частки квартири здійснювалися нарахування за цим рахунком та на якій правовій підставі заборгованість за ним пред`явлена до стягнення саме з  ОСОБА_1 . 
Не містять матеріали справи і належного пояснення співвідношення особового рахунку № НОМЕР_1 , який покладений в основу позову, з особовим рахунком № НОМЕР_2 , за яким здійснюються нарахування щодо відповідачки.
Надана позивачем інформація з Державного реєстру речових прав підтверджує лише належність відповідачці 1/5 частки квартири, проте не підтверджує належність їй спірного особового рахунку та не дає можливості встановити, що нарахована за цим рахунком заборгованість виникла саме у неї.
Довідка про заборгованість та розрахунок позивача також не усувають зазначених суперечностей, оскільки складені щодо іншого особового рахунку та самі по собі не встановлюють особу споживача, за зобов`язаннями якого здійснювалися відповідні нарахування.
Суд також ураховує, що до заявленого позивачем періоду включено нарахування починаючи з 01 листопада 2021 року, тоді як свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо належної відповідачці частки квартири датоване 07 жовтня 2022 року.
Водночас сама по собі дата оформлення свідоцтва про право на спадщину не є безумовною підставою для висновку про відсутність у спадкоємця будь-яких майнових обов`язків за попередній період, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Разом із тим у цій справі позивач не обґрунтовував заявлені вимоги положеннями законодавства про відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця та не подав доказів, які давали б можливість установити, яка частина заявленої заборгованості, за яким саме особовим рахунком та на якій правовій підставі могла становити зобов`язання спадкодавця і перейти до відповідачки у порядку спадкування.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
При цьому статтями 1281, 1282 ЦК України встановлено спеціальний порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців та межі відповідальності спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця.
Доказів, які б давали суду підстави встановити наявність передбачених указаними нормами умов для стягнення з відповідачки будь-якої частини заборгованості саме як боргу спадкодавця, матеріали справи не містять.
Так само позивачем не надано належного розрахунку, який дозволяв би відокремити нарахування, що могли стосуватися спадкодавця, від нарахувань, здійснених після відкриття спадщини, та встановити їх зв`язок із належним відповідачці особовим рахунком.
Після скасування заочного рішення та надання відповідачкою доказів існування іншого особового рахунку позивач не скористався своїм процесуальним правом подати додаткові пояснення та докази, не спростував указаних обставин і не усунув суперечностей у власному розрахунку.
При цьому неподання позивачем додаткових пояснень саме по собі не є підставою для відмови у позові. Вирішальним є те, що сукупність наданих позивачем доказів не дозволяє достовірно встановити належність спірного особового рахунку відповідачці та виникнення у неї заборгованості в заявленому розмірі.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущенні, що заборгованість за одним із восьми особових рахунків, відкритих щодо квартири, є заборгованістю відповідачки лише з тієї підстави, що їй належить 1/5 частка у праві спільної часткової власності на це нерухоме майно.
За таких обставин позивач не виконав покладеного на нього процесуального обов`язку щодо доведення обставин, які становлять підставу позовних вимог, а саме не довів належними, допустимими та достатніми доказами, що заборгованість за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з 01.11.2021 по 31.10.2025 є заборгованістю саме  ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем витрати зі сплати судового збору відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.
З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265, 268 ЦПК України, статтями 1218, 1268, 1281, 1282 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд, 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води — відмовити у повному обсязі.
Стягнути на користь  ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532,48 гривень за рахунок Концерну «Міські теплові мережі» код ЄДРПОУ: 32121458, адреса місця знаходження: м. Запоріжжя, вул. героїв полку «Азов», буд. 137.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: Концерн «Міські теплові мережі»», код ЄДРПОУ: 32121458, адреса місця знаходження: м. Запоріжжя, вул. героїв полку «Азов», буд. 137.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя П.Л. Коваленко

03.09.26