КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 757/13150/24-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3371/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Самойлік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Поліщука Павла Ярославовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді - Логістик» про стягнення заборгованості, 
установив:

у березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Денді-Логістик» 80 000грн основного боргу, 15 763,95грн інфляційного збільшення основного боргу, три проценти річних у розмірі 4 354,91грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 20 000грн та судовий збір.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що між ним, як адвокатом, та відповідачем, як клієнтом, був укладений договір про надання правової допомоги від 17 жовтня 2022 року та договір про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року, згідно яких клієнт в порядку та на умовах, визначених цими договорами, надає завдання, а адвокат бере на себе зобов`язання відповідно до завдання клієнта надавати йому правові (адвокатські) послуги, які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, в обсязі та на умовах, визначених цим договором.
Також, позивач зазначав, що 9 квітня 2021 року між ними було укладено додаткову угоду № 09042021-1, згідно якої адвокат надає правову допомогу клієнту у справі про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства «ШПАТ» за договором транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів № 12062020-ПВ/ТЕ від 12 червня 2020 року у суді першої та апеляційної інстанції; вартість ведення справи у суді першої інстанції - 60 000грн.
Позивач зазначав, що ним було надано правову допомогу відповідачу з ведення даної справи № 906/592/21 у Господарському суді Житомирської області, що підтверджується рішенням суду від 13 січня 2022 року, що набрало законної сили 16 лютого 2022 року. При цьому, під час розгляду даної справи господарський суд встановив понесення відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 60 000грн та наявність у матеріалах справи належних доказів понесення відповідачем таких витрат.
Позивач посилався на те, що згідно пункту 4.2 вказаної додаткової угоди від 9 квітня 2021 року, клієнт здійснює оплату послуг впродовж 30 календарних днів після набрання рішенням суду законної сили. Оскільки рішення Господарського суду 

Житомирської області у справі № 906/592/21 від 13 січня 2022 року набрало законної сили 16 лютого 2022 року, оплата відповідачем мала бути здійснена до 18 березня 2022 року. Разом з тим, відповідач своїх зобов`язань по оплаті не виконав, тому з нього підлягає стягненню сума боргу у розмірі 60 000грн, а також інфляційні втрати та три відсотки річних.
Також, позивач зазначав, що 25 січня 2022 року між ними було укладено додаткову угоду № 1, згідно якої адвокат надає правову допомогу клієнту у справі № 910/445/22 за позовом ТОВ «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» до ТОВ «Денді Логістик» про визнання недійсним п. 8.9 договору транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів № 09062019-ПВ/ТЕ від 3 червня 2019 року; вартість ведення справи у суді першої інстанції - 20 000грн.
Позивач посилався на те, що ним було надано правову допомогу відповідачу з ведення даної справи № 910/445/22 у Господарському суді міста Києва, що підтверджується рішенням суду від 11 липня 2022 року, що набрало законної сили 15 листопада 2022 року. При цьому, під час розгляду даної справи господарський суд встановив понесення відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 20 000грн та наявність у матеріалах справи належних доказів понесення відповідачем таких витрат. 
Позивач посилався на те, що згідно пункту 4 вказаної додаткової угоди від 25 січня 2022 року, клієнт здійснює оплату послуг впродовж 30 календарних днів, після набрання рішенням суду законної сили. Отже, оскільки рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/445/22 від 11 липня 2022 року набрало законної сили 15 листопада 2022 року, оплата відповідачем мала бути здійснена до 15 грудня 2022 року. Разом з тим, відповідач своїх зобов`язань по оплаті не виконав, тому з нього підлягає стягненню сума боргу у розмірі 20 000грн, а також інфляційні втрати та три відсотки річних.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук П.Я. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем повністю виключає можливість існування між ними правовідносин щодо надання адвокатських послуг, оскільки це суперечить правовому висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 6 вересня 2023 року у справі № 916/28/22. Також, про можливість представництва адвокатом юридичної особи, з якою він перебуває у трудових відносинах, на підставі договору зазначено у роз`ясненнях Ради адвокатів України від 16 листопада 2017 року № 254 та численних постановах Верховного Суду.
Також, представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що адвокат не має права надавати правову допомогу на оплатній основі в разі відсутності в нього реєстрації в податкових органах, як самозайнятої особи, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2024 року дійшла висновку, що адвокат не може вважатись незайнятою особою з часу реєстрації за ним права на зайняття адвокатською діяльністю, незалежно від його реєстрації в органах ДФС України. Верховний Суд неодноразово висловлював позицію з приводу того, що облік отриманих адвокатом доходів та його оподаткування не є предметом спору та не повинно перевірятися при вирішенні питання щодо стягнення гонорару за надану правову допомогу адвоката.
Крім цього, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини, які були встановлені господарськими судами у справах за участі відповідача, 

щодо понесення останнім витрат на правову допомогу та належного документального підтвердження їх розміру. Також, суд першої інстанції не врахував висновки Київського апеляційного суду, викладені у постанові від 28 липня 2025 року у справі № 761/22579/24 між позивачем та іншою компанією, що входить до групи компаній відповідача, а саме ТОВ «ТК-Логістік», в якій зазначені питання вже досліджувались апеляційним судом та є преюдиційними для даної справи.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Поліщука П.Я., які апеляційну скаргу підтримали, пояснення представника відповідача - адвоката Нєсвєтова В.Г., який просив залишити рішення суду без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з вересня 2019 року по 29 травня 2023 року працював у ТОВ «Денді-Логістик» на посаді юрисконсульта.
Між адвокатом ОСОБА_1 та ТОВ «Денді-Логістик» укладено Договір (угоду) про надання правової допомоги від 17 жовтня 2020 року та Договір (угоду) про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року.
9 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Денді-Логістик» укладено додаткову угоду № 1 до договору (угоди) про надання правової допомоги від 17 жовтня 2020 року, у якій сторони визначили, що адвокат надає правову допомогу клієнту у справі про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства «ШПАТ» за договором транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів № 12062020-ПВ/ТЕ від 12 червня 2020 року у суді першої та апеляційної інстанцій. Сторони домовилися, що вартість послуг адвоката за ведення цієї справи складатиме 100 000грн, з яких: ведення справи в суді першої інстанції - 60 000грн; ведення справи в суді апеляційної інстанції - 40 000грн.
25 січня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору (угоди) про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року, у якій сторони визначили, що адвокат надає правову допомогу клієнту у справі № 910/445/22 за позовом ТОВ «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» до ТОВ «Денді-Логістик» про визнання недійсним п. 8.9. Договору №09062019-ПВ/ТЕ від 3 червня 2019 року транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних вантажів. Вартість послуг адвоката складатиме 20 000 гривень.
Позивачем надано правову допомогу відповідачу з ведення його справи про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства «ШПАТ» за договором транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів № 12062020-ПВ/ТЕ від 12 червня 2020 року у суді першої інстанції, що підтверджується рішенням Господарського суду Житомирської області від 13 січня 2022 року в справі № 906/592/21, яке набрало законної сили 16 лютого 2022 року.
Позивачем надано правову допомогу відповідачу з ведення його справи за позовом ТОВ «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» до ТОВ «Денді-Логістик» про визнання недійсним п. 8.9. Договору №09062019-ПВ/ТЕ від 3 червня 2019 року транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних вантажів, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 11 липня 2022 року в справі № 910/445/22 та додатковим рішенням цього ж суду від 25 липня 2022 року, які набрали законної сили 15 листопада 2022 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували трудові, а не договірні правовідносини, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів за договорами про надання правової допомоги.
Суд також виходив з того, що оскільки позивач не перебував на обліку в 

контролюючих органах, як самозайнята особа, то він не мав права надавати адвокатські послуги на платній основі юридичній особі.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина 1 статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За приписами підпункту 14.1.226 пункту 14 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Визначення поняття «самозайнятої особи» не виключає можливості працевлаштування такої особи за трудовим договором, як і отримання нею заробітної плати, оскільки чинні нормативні документи, що регулюють адвокатську діяльність в Україні, в тому числі нормативні акти Ради адвокатів України, не містять будь-яких інших заборон для реалізації адвокатом права на працю.
Згідно з роз`ясненням Ради адвокатів України від 16 листопада 2017 року № 254 щодо можливості представництва юридичної особи адвокатом, який працює в ній за трудовим договором, адвокат може представляти юридичну особу, з якою він перебуває у трудових відносинах, за умови укладення з такою юридичною особою договору про правову допомогу.
Таким чином, адвокат може представляти юридичну особу, з якою він перебуває у трудових відносинах, за умови укладення з такою юридичною особою договору про правову допомогу з дотриманням усіх вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Укладення юридичною особою договору про правову допомогу зі своїм штатним працівником, який одночасно є адвокатом, не суперечить чинному законодавству України.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 9 липня 2020 року в справі № 826/15943/17 та в постанові від 30 квітня 2025 року в справі № 752/19104/19.
Установлено, що сторони перебували у трудових відносинах у період з вересня 2019 року по травень 2023 року, а саме: позивач займав посаду юрисконсульта. Також з матеріалів справи убачається, що під час перебування сторін у трудових відносинах між позивачем, як адвокатом, та відповідачем було укладено два договори (угоди) про надання правової допомоги, за умовами яких, з урахуванням додаткових угод, позивач зобов`язався надати адвокатські послуги, а відповідач оплатити такі послуги.
Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що позивач, незважаючи на те, що сторони перебували у трудових відносинах, має право, як адвокат, укладати договори про надання правової допомоги.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вище вказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку, що між сторонами існували трудові, а не договірні правовідносини, і з цих підстав у позивача відсутнє право на стягнення коштів за договорами правової допомоги.
Щодо перебування позивача, як адвоката, на обліку в контролюючих органах, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Як указувалося вище, визначення поняття самозайнятої особи міститься в 

підпункті 14.1.226. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України. Це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Згідно зі статтею 1 Податкового кодексу України, податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У Податковому кодексі України регламентовано поняття податкового контролю як системи заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових і касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Податковий контроль - це спеціальний державний контроль, який здійснюється спеціальними суб`єктами, наділеними державою особливою компетенцією саме в галузі оподаткування, відносно спеціального об`єкта, пов`язаного з надходженням до централізованих і децентралізованих грошових фондів.
Суб`єктом податкового контролю є юридична чи фізична особа, поведінка якої регулюється нормами податкового законодавства, тобто платники податків, зборів, інших обов`язкових платежів до бюджетів і державних цільових фондів.
Предметом податкового контролю є первинна документація, яка регламентує рух контрольованих коштів, що мають надходити від сплати податкових платежів, а суб`єктами контролю є платники податків і контрольні органи, що контролюються вищими.
Об`єктом податкового контролю є правильність обчислення податкового платежу, своєчасне і повне його перерахування, виконання інших дій, безпосередньо пов`язаних з виконанням платником своїх податкових обов`язків (постановка на облік в органах податкової служби, складення та подання податкової звітності тощо).
Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що адвокат як самозайнята особа для цілей оподаткування обирає форму здійснення своєї діяльності (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, фізичної особи-підприємця, тощо), при цьому, особливості оподаткування форм адвокатської діяльності, рух контрольованих коштів, що мають надходити від сплати податкових платежів регулюються нормами податкового законодавства та контролюються відповідними податковими органами.
Отже, особливості оподаткування форм адвокатської діяльності це взаємовідносини між платником податків і контролюючим органом та не є предметом дослідження у даній справі, тому не можуть впливати на беззаперечне право сторони у справі скористатися правничою допомогою та отримати, у разі вирішення на її користь спору, відшкодування витрат, понесених на адвокатські послуги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 червня 2020 року в справі № 902/519/18, від 17 серпня 2021 року в справі № 902/36/19, від 2 вересня 2021 року в справі № 910/21300/17 та від 22 лютого 2024 року в справі № 910/4866/23.
Таким чином, взаємовідносини між адвокатом ОСОБА_1, як платником податків, та контролюючим органом не є предметом дослідження у даній справі, з чого слідує, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що не перебуваючи на обліку в контролюючих органах, позивач, як адвокат, не мав права надавати юридичній 

особі послуги на платній основі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що між сторонами існували трудові правовідносини та позивач не перебував на обліку в контролюючих органах, як самозайнята особа.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
Установлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Денді-Логістик» було укладено Договір (угоду) про надання правової допомоги від 17 жовтня 2020 року та Договір (угоду) про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року.
Пунктами 1.1. даних договорів визначено, що клієнт в порядку і на умовах, визначених цією угодою, надає завдання, а адвокат бере на себе зобов`язання відповідно до завдання клієнта надавати йому правові (адвокатські) послуги, які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, в обсязі та на умовах, визначених цією угодою. Предметом надання правової допомоги є захист прав та інтересів клієнта.
У пунктах 2.1., 3.1. договорів передбачено, що адвокат зобов`язується представляти у встановленому порядку інтереси клієнта в суді. Клієнт зобов`язаний своєчасно оплачувати послуги адвоката в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Додатковими угодами від 9 квітня 2021 року та від 25 січня 2022 року до вище вказаних договорів сторони погодили, що вартість послуг позивача, як адвоката, з ведення у суді першої інстанції справи про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства «ШПАТ» становить 60 000грн та з ведення справи № 910/445/22 за позовом ТОВ «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» до ТОВ «Денді-Логістик» про визнання недійсним пункту договору становить 20 000грн.
Також у додаткових угодах зазначено, що на умовах пункту 4.2. договору сторони домовились, що клієнт здійснює оплату послуг впродовж 30 календарних днів, з дня набрання рішення суду по справі законної сили. При цьому, результат рішення (позитивний чи негативний) не впливає на обов`язок клієнта по оплаті наданих послуг. 
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 13 січня 2022 року в справі № 906/592/21, а також додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 25 липня 2022 року в справі № 910/445/22 установлені обставини надання позивачем 

відповідачу правничої допомоги, тому у відповідності до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.
Крім цього, рішенням Господарського суду Житомирської області від 13 січня 2022 року в справі № 906/592/21 стягнуто на користь ТОВ «Денді-Логістик» 60 000грн витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_1
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 25 липня 2022 року в справі № 910/445/22 стягнуто на користь ТОВ «Денді-Логістик» 20 000грн витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_1
Дані судові рішення набрали законної сили 16 лютого 2022 року та 15 листопада 2022 року відповідно.
Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг за договорами про надання правової допомоги, що свідчить про виконання позивачем своїх зобов`язань, обумовлених сторонами у договорах.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманих послуг.
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача боргу у загальному розмірі 80 000грн.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц.
Відповідно до положень статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач має перед позивачем не виконане грошове зобов`язання у розмірі 60 000грн та 20 000грн, яке виникло з договорів (угод) про надання правової допомоги. 
Як вже зазначалося вище, строк виконання зобов`язання, а саме оплати послуг впродовж 30 календарних днів, з дня набрання рішення суду по справі законної сили. Відтак, оскільки рішення Господарського суду Житомирської області набрало законної сили 16 лютого 2022 року, то 30 календарних днів сплинуло 18 березня 2022 року, тобто 19 березня 2022 року стало першим днем прострочення оплати наданих послуг за договором від 17 жовтня 2020 року у розмірі 60 000грн.
Рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2022 року разом з 

додатковим рішенням цього ж суду від 25 липня 2022 року набрало законної сили 15 листопада 2022 року, то 30 календарних днів сплинуло 15 грудня 2022 року, тобто 16 грудня 2022 року стало першим днем прострочення оплати наданих послуг за договором від 25 січня 2022 року у розмірі 20 000грн.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з першого дня прострочення оплати наданих послуг до 10 березня 2024 року.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних внаслідок не сплати боргу у розмірі 60 000грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 19 березня 2022 року по 10 березня 2024 року, а щодо суми боргу у розмірі 20 000грн за період з 16 грудня 2022 року по 10 березня 2024 року.
Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.
Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 (366) : 100.
Індекс інфляції за період з 19 березня 2022 року по 10 березня становить: ІІс (103,10 : 100) х (102,70 : 100) х (103,10 : 100) х (100,70 : 100) х (101,10 : 100) х (101,90 : 100) х (102,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,70 : 100) х (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 1 00) х (100,40 : 100) х = 1.24192363.
Отже, розмір інфляційних втрат за період з 19 березня 2022 року по 10 березня 2024 року, який підлягає стягненню з відповідача, становить 60 000 х 1.24192363 - 60 000 = 14 515грн 42 коп.
Розмір 3% річних за період з 19 березня 2022 року по 31 грудня 2023 року становить 3 220грн 27 коп. (60 000 х 3% х 653 дні/ 365 днів / 100%). Розмір 3% річних за період з 1 січня 2024 року по 10 березня 2024 року становить 344грн 26 коп. (60 000 х 3% х 70 днів/ 366 днів / 100%).
Разом сума трьох відсотків річних за період з 19 березня 2022 року по 10 березня 2024 року становить 3 564грн 53 коп.
Індекс інфляції за період з 16 грудня 2022 року по 10 березня 2024 року становить: ІІс (100,70 : 100) х (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 1 00) х (100,40 : 100) х = 1.06242668.
Отже, розмір інфляційних втрат за період з 16 грудня 2022 року по 10 березня 2024 року, який підлягає стягненню з відповідача, становить 20 000 х 1.06242668 - 20 000 = 1 248грн 53 коп.
Розмір 3% річних за період з 16 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року становить 626грн 30коп. (20 000 х 3% х 381 день/365 днів/100%). Розмір 3% річних за період з 1 січня 2024 року по 10 березня 2024 року становить 114грн 75 коп. (20 000 х 3% х 70 днів/ 366 днів / 100%).
Разом сума трьох відсотків річних за період з 16 грудня 2022 року по 10 березня 2024 року становить 741грн 05коп.

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача становить 15 763грн 95 коп., а сума трьох відсотків річних - 4 354грн 91коп.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частина 1 статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги задовольняються, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 422грн 40 коп.
Крім того, у поданій позовній заяві, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000грн.
Також, в апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000грн на стадії апеляційного перегляду справи.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК).
Пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною 

стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Частина 6 статті 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Саме такою є правова позиція, зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.
З матеріалів справи убачається, що до позовної заяви позивачем додана копія Договору № 216/24 про надання правової допомоги, який укладено 1 березня 2024 року між адвокатом Поліщуком П.Я. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт), відповідно до умов якого адвокат зобов`язався надати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього у цивільній справі щодо стягнення заборгованості з ТОВ «Денді - Логістик» за Договором (угодою) про надання правової допомоги від 17 жовтня 2020 року та Договором (угодою) про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року на користь клієнта.
Пунктом 3 договору сторони визначили обов`язок клієнта сплатити адвокату 

гонорар у розмірі 20 000грн, який складається із 15 000грн за складання позовної заяви, направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу, подача позовної заяви до суду; збір, перевірка, належне засвідчення копій письмових та електронних доказів по справі клієнта - 5 000грн.
До апеляційної скарги позивачем додана копія договору № 262/25 про надання правової допомоги, який укладено 13 жовтня 2025 року між адвокатом Поліщуком П.Я. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт), відповідно до умов якого адвокат зобов`язався надати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього у цивільній справі № 757/13150/24-ц щодо стягнення заборгованості з ТОВ «Денді - Логістик» за Договором (угодою) про надання правової допомоги від 17 жовтня 2020 року та Договором (угодою) про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року на користь клієнта на стадії апеляційного перегляду.
Пунктом 3 договору сторони визначили обов`язок клієнта сплатити адвокату гонорар у розмірі 20 000грн, який складається із 15 000грн за складання апеляційної скарги, направлення копії апеляційної скарги та доданих до не неї документів відповідачу, подача апеляційної скарги до суду - 15 000грн; підготовка до судового розгляду, представництво клієнта в суді апеляційної інстанції - 5 000грн.
Матеріалами справи підтверджується виконання адвокатом своїх зобов`язань за договорами про надання правової допомоги від 1 березня 2024 року та від 13 жовтня 2025 року.
Отже, позивачем надані належні докази у підтвердження витрат на правничу допомогу.
При цьому, відповідачем не було подано заяви про зменшення розміру зазначених витрат, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених останнім у суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи у загальному розмірі 40 000 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Поліщука Павла Ярославовичазадовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді - Логістик» на користь ОСОБА_1 80 000грн основного боргу, 15 763грн 95коп. інфляційних втрат, 4 354грн 91коп три відсотків річних, витрати на правову допомогу у розмірі 40 000грн та судовий збір у розмірі 2 422грн 40коп., а всього 142 541грн 26коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук