ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.07.2026	Справа № 910/1986/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу
за позовом Асоціації “Страховий бізнес”
до Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “Професійне страхування”
про стягнення 95 803,23 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Асоціація “Страховий бізнес” (далі – позивач) з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “Професійне страхування” (далі - відповідач) про стягнення 95 803,23 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором № 12/18 від 27.08.2018 в частині сплати вступних та членських внесків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 відкрито провадження у справі № 910/1986/26 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування правової позиції.
Копія ухвали суду доставлена до електронного кабінету позивача та відповідача 03.03.2026.
13.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що єдиною відповідальністю при несплаті членських внесків є виключення відповідача, проте у останнього не виникає грошових зобов`язань перед позивачем.
19.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив.
19.03.2026 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на позовну заяву, а також заява про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності. 
Інших заяв та клопотань від учасників судового процесу не надходило.
Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення відповідача на такі вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

27 серпня 2018 року між Асоціацією «Страховий бізнес» (далі – Позивач або Асоціація) та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Професійне страхування» (далі – Відповідач або Учасник) було укладено Договір № 12/18 про участь в Асоціації «Страховий бізнес» (далі – Договір).
Відповідно до п.п.п. 2.2.2.1. п.п. 2.2.2 п. 2.2 Договору Учасник зобов`язаний дотримуватися вимог положень Статуту Асоціації та виконувати рішення керівних органів Асоціації, прийнятих згідно їх повноважень.
Згідно з п.п.п. 2.2.2.3. п.п. 2.2.2 п. 2.2 Договору Учасник зобов`язаний у встановлені терміни сплачувати членські внески.
Пунктом 3.1. Договору встановлено, що сплата членський внесків здійснюється в безготівковому порядку на поточний рахунок Асоціації.
Відповідно до п. 3.2. Договору розмір членських внесків, які учасник зобов`язаний сплачувати до Асоціації, встановлюється Загальними зборами учасників Асоціації (далі – Збори).
Згідно з п. 3.4 Договору сплата членських внесків здійснюється на підставі цього Договору.
Відповідно до п. 3.5 Договору Членські внески сплачуються Учасником поквартально або помісячно не пізніше 10 (десятого) числа кожного відповідного кварталу/місяця.
Крім того, відповідно до п.п. 3.7.1. п. 3.7. Статуту Позивача Учасник Асоціації зобов`язаний дотримуватись вимог положень цього Статуту та виконувати рішення органів управління Асоціації, прийнятих згідно з повноваженнями.
Згідно п. 3.7.3 Статуту Позивача Учасник Асоціації зобов`язаний у встановлені строки та в повному обсязі сплачувати вступні та членські внески.
Як встановлено судом під час розгляду справи та що підтверджується витягами з протоколів № 25 від 17.04.2018 та № 27 від 08.04.2019 загальних зборів, учасниками затверджувались розміри членських внесків, а саме в розмірі 3 000,00 грн та 3 500,00 грн відповідно.
У зв`язку з одностороннім невиконанням Відповідачем зобов`язань по оплаті членських внесків за 6 місяців або більше, відповідно до п. 3.5 Статуту Позивача та Рішенням про виключення Учасника Асоціації № 11 від 29.11.2019, Відповідача було виключено зі складу учасників Асоціації.
Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача 46 000,00 грн членських внесків за період з жовтня 2018 року по листопад 2019 року, а також нараховані на заборгованість втрати від інфляції за період у розмірі 40 455,66 грн та 9 347,57 грн 3% річних.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що заявлені вимоги є юридично необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з тим, що за доводами відповідача:
- Асоціація (Позивач) є добровільним об`єднанням юридичних осіб, сплата членських внесків є: елементом участі в організації, визначеним Статутом та Договором про участь; має внутрішньоорганізаційний (корпоративний) характер; не є платою за товар, роботу чи індивідуалізовану послугу; не має еквівалентного майнового зустрічного надання;
- сплата внесків є умовою збереження статусу учасника, при цьому відповідач реалізував добровільність членства шляхом припинення сплати внесків, а тому така несплата не є порушенням, а лише способом виходу з Асоціації;
- єдиний передбачений наслідок несплати членських внесків, відповідно до п. 4.2.3 Договору: протягом 6 місяців або більше є підставою для виключення учасника, при цьому жодних інших наслідків Договір не встановлює;
- сторони погодили корпоративний механізм реагування - припинення членства, а не майнову відповідальність за несплату членських внесків;
- сторони можуть виконувати те, що зазначено в Статуті або Договорі, а можуть не виконувати, тому що відповідальність за невиконання будь-якого із зазначених обов`язків не передбачена;
- грошовий характер платежу не трансформує корпоративний обов`язок у цивільне грошове зобов`язання;
- враховуючи, що за доводами відповідача у нього відсутній обов`язок зі сплати членських внесків, останній просить відмовити в похідних вимогах про сплату 3% річних та втрат від інфляції;
- позивачем пропущено загальний строк позовної давності (3 роки) для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 118 Господарського кодексу України (який був чинним станом на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) передбачено, що господарська організація, утворена у складі двох або більше підприємств з метою координації їх виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань, є об`єднанням підприємств. Об`єднання підприємств утворюються на невизначений строк або як тимчасові об`єднання і є юридичною особою.
Згідно зі статтею 119 Господарського кодексу України об`єднання підприємств, утворене за ініціативою підприємств, незалежно від їх виду, які на добровільних засадах об`єднали свою господарську діяльність, є об`єднанням підприємств. Господарські об`єднання діють на основі установчого договору та/або статуту, який затверджується їх засновниками
Асоціація є однією із організаційно-правових форм об`єднання підприємств, і договірним об`єднанням, створеним з метою постійної координації господарської діяльності підприємств, що об`єдналися, шляхом централізації однієї або кількох виробничих та управлінських функцій, розвитку спеціалізації і кооперації виробництва, організації спільних виробництв на основі об`єднання учасниками фінансових та матеріальних ресурсів для задоволення переважно господарських потреб учасників асоціації. У статуті асоціації повинно бути зазначено, що вона є господарською асоціацією. Асоціація не має права втручатися у господарську діяльність підприємств - учасників асоціації. За рішенням учасників асоціація може бути уповноважена представляти їх інтереси у відносинах з органами влади, іншими підприємствами та організаціями (стаття 120 Господарського кодексу України).
Підприємства - учасники об`єднання підприємств зберігають статус юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми об`єднання. Одним із прав підприємства - учасника господарського об`єднання є право добровільно вийти з об`єднання на умовах і в порядку, визначених установчим договором про його утворення чи статутом господарського об`єднання (стаття 121 Господарського кодексу України).
За приписами статті 123 Господарського кодексу України учасники об`єднання підприємств можуть вносити на умовах і в порядку, передбачених його установчими документами, майнові внески (вступні, членські, цільові тощо).
Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вказано вище, одним із обов`язків учасника Асоціації є обов`язок своєчасно вносити вступні та членські внески (п. 3.7.3 статут Асоціації).
Відповідно до розділу 5 Статуту Статутний фонд в Асоціації не створюється.
Джерелами формування майна та коштів Асоціації є:
членські внески, які сплачені учасниками Асоціації;
вступні внески;
благодійні внески;
пасивні доходи (п.п. 5.4.2 статуту).
Доходи (прибутки) Асоціації використовуються виключно для фінансування видатків на утримання Асоціації, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених установчими документами (п. 5.4 статуту).
Згідно з п. 5.6 статуту рішення щодо залучення або відчуження майна в межах кошторису приймається Генеральним директором. В разі, якщо придбання або відчуження майна не передбачено кошторисом, то рішення приймаються Зборами Асоціації.
Кошторис включає в себе наступні статті:
заробітна плата, матеріальні заохочення, оплата по договорах цивільно-господарського характеру та нарахування:
оренда та/або утримання приміщень, устаткування та обладнання;
придбання та оренда меблів, техніки, засобів комунікації та зв`язку тощо;
витрати, пов`язані із виконанням рішень Зборів та Конференцій (реклама, підготовка матеріалів, проведення навчання, проведення зустрічей, нарад тощо, інші заходи) із окремими кошторисами по кожному заходу;
утримання та/або оренду транспорту;
поштові та поліграфічні витрати;
утримання, підтримка та інформаційне, аналітичне та технічне супроводження сайту, інших електронних та інтернет-ресурсів Асоціації;
витрати на відрядження;
інші витрати з обов`язковим визначенням статей та сум витрат.
Отже, членський внесок є грошовим неповоротним внеском, який періодично сплачується членом Асоціації для забезпечення поточної діяльності Асоціації. Членський внесок не є платою за надані послуги, виконані роботи чи поставлений товар, а тому виконання Асоціацією своєї діяльності не впливає на розмір членського внеску та настання обов`язку у підприємства - учасника Асоціації щодо його оплати.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).
Як вказувалось вище, пунктом 3.5 Договору визначено, що внески сплачуються Учасником поквартально або помісячно не пізніше 10 (десятого) числа кожного відповідного кварталу/місяця.
Отже, у відповідача існував обов`язок здійснювати оплату членських внесків не пізніше 10 числа кожного відповідного кварталу/місяця.
Однак, у матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем членських внесків за період з жовтня 2018 року по жовтень 2019 року в розмірі 46 000,00 грн.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованою на суму в розмірі 46 000,00 грн.
При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність у нього обов`язку у сплаті таких внесків, оскільки такий обов`язок встановлено чинним на момент виникнення спірних відносин законодавством, статутом та укладеним між сторонами договором.
Також суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що єдиною вставленою відповідальністю відповідача у разі несплати ним членських внесків за період 6 місяців та більше є його виключення з Асоціації, а не покладення обов`язку оплатити внески, оскільки, як зазначено вище, такий обов`язок встановлений чинним на момент виникнення спірних відносин законодавством, статутом та укладеним між сторонами договором.
Крім того, за несвоєчасне внесення відповідачем членських внесків позивачем заявлено до стягнення 3% у сумі 9 347,57 грн, а також 40 455,66 грн інфляційних втрат.
За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд перевірив розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат та визнав його арифметично та методологічно правильним, а тому заявлені вимоги є обґрунтованими.
Стосовно заявленої відповідачем вимоги про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
За змістом статті 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого права. 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Частина 5 статті 261 ЦК України передбачає, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
При цьому відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною, є самостійною та достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від доведеності інших обставин справи. 
Також під час розгляду даної справи судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, відповідно до яких:
“76. Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
77. За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
78. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
79. Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
80. Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
81. Таким чином, з огляду на вище наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
82. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
83. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
84. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
85. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
86. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
87. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” (далі - Закон №540-IX) розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
88. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
89. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження №12-46гс22).
90. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 “Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.
91. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
92. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
93. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
94. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини” (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
95. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
96. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
97. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
98. За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками”.
Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, строк дії карантину в України був з 12.03.2020 по 30.06.2023 (постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 291 від 22.04.2020, № 343 від 04.05.2020,. № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023).
Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 ЦКУ, продовжуються на строк його дії.
Відповідно до Указів Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/24 від 06.05.2024, № 470/2024 від 23.07.2024, № 740/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025, № 478/2025 від 14.07.2025, № 793/2025 від 20.10.2025 № 40/2026 від 12.01.2026, № 342/2026 від ,строк дії воєнного стану продовжено до 02.08.2026.
Водночас, Законом України № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України поновлено перебіг позовної давності з 04.09.2025 
Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не пропущено, оскільки такий строк спочатку з 12.03.2020 було зупинено у зв`язку з введенням карантину, а подальшому в період з 30.06.2023 по 04.09.2025 продовжено у зв`язку з введенням воєнного стану.
Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача у даній справі.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на відповідача в розмірі 2 662,40 грн.
При цьому суд врахував, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 328,00 грн.
Проте, звернення до суду з позовом здійснено в електронній формі, відтак до ставки судового збору відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» мав би застосовуватись понижений коефіцієнт 0,8.
Водночас, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з клопотання в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір» про повернення судового збору в розмірі 665,60 грн (3 328,00 - 2 662,40).
Крім того, в позові позивачем вказувалось про понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження понесення таких витрат позивачем надані: 
- договір про надання правової допомоги № ПД.22/23 від 05.05.2023, укладений між адвокатським бюро «Махайленко та партнери» (виконавець/бюро) та позивачем (клієнт);
- додаткова угода № 3 від 30.01.2026;
- платіжна інструкція № 8 від 20.02.2026 на суму 10 000,00 грн; 
- копія ордеру серії АІ № 2136457 від 25.02.2026.
Відповідно до умов договору № ПД.22/23 від 05.05.2023 виконавець зобов`язується здійснювати захист, представництво інтересів та надавати інші види правничої допомоги клієнту на умовах, що визначені цим договором (п. 1.1 договору).
Згідно з п. 4.1 договору за надані в рамках даного договору послуги клієнт сплачує виконавцю гонорар (винагороду), розмір якого узгоджується сторонами та визначається у додатковій угоді до договору.
Як визначено п. 6.1 договору, останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення його сторонами.
Відповідно до додаткової угоди виконавець зобов`язується надати клієнту правову допомогу в підготовці та поданні необхідних процесуальних документів для стягнення заборгованості по оплаті членських внесків з ТДВ «СК «Професійне страхування», а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичних витрат.
Пунктом 2 вказаної додаткової угоди сторони погодили, що клієнт протягом 1 місяця з моменту підписання цієї угоди сплачує виконавцю гонорар 10 000,00 грн.
Платіжною інструкцією № 8 від 20.02.2026 позивач сплатив виконавцю 10 000,00 грн за надання правової допомоги.
Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічний висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/583/19).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Поряд з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (такий висновок міститься в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, в п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, п. 24 додаткової постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 903/326/21).
Водночас, у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. 
У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи", колегія суддів у вищевказаній постанові вважає, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі “East/West Alliance Limited" проти України” від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Відповідачем під час розгляду даної справи не подано заперечень неспівмірності витрат позивача, при цьому суд також не встановив підстав для можливого обмеження розміру витрат позивача на правничу допомогу.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимогу позивача про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн правомірною. 
Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “Професійне страхування” (02105, м. Київ, вулиця Тампере, будинок 13б, код 35482587) на користь Асоціації “Страховий бізнес” (04213, м. Київ, проспект Володимира Івасюка (Героїв Сталінграда), 47А, код 33304264) 46 000,00 грн (сорок шість тисяч грн 00 коп.) суми членських внесків, 40 455,66 грн (сорок тисяч чотириста п`ятдесят п`ять грн 66 коп.) інфляційних втрат, 9 347,57 грн (дев`ять тисяч триста сорок сім грн 57 коп.) 3% річних, 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві грн 40 коп.) судового збору, 10 000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп.). 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення підписано 09.07.2026.

Суддя О.Г. Удалова