Справа №478/467/26 Пров. №2/478/363/2026 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2026 року с-ще Казанка
Казанківський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючого судді Томашевського О.О.,
за участю:
секретаря   Шинкарюка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду с-ще Казанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В с т а н о в и в:
ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 774174 від 08.04.2019 року, де просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 18 460,36 грн, з яких: 4 000,00 грн – заборгованість за сумою основного боргу; 8 424,00 грн – заборгованість за процентами; 2 000,00 грн – заборгованість за пенею і штрафами; 1 211,62 грн – сума збитків з урахуванням 3% річних; 2 824,74 грн – інфляційні збитки. Також позивач просить стягнути з відповідачки судові витрати.
Позовна заява обґрунтована тим, що 08 квітня 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №774174, який підписано електронним підписом позичальника. Підписанням Договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які розміщені на сайті creditplus.ua/assets/uploads/public/pravila_18.03.2019.pdf. Приймаючи умови кредитного Договору, відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися. Відповідач ОСОБА_1 не виконувала взятих на себе обов`язків за Договором, не здійснювала погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість.
12 квітня 2018 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язується відступити ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах, а ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах Договору.
Згідно Додаткової угоди б/н до Договору факторингу №1 від 12.04.2018 року продовжено строк дії договору факторингу до 31.12.2019 року.
Так, з Реєстру прав вимог №25 до позивача перейшло право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року, боржником якого є ОСОБА_1 . Станом на дату відступлення права вимоги, заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед кредитодавцем фактором становить 6 160,00 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) – 4 000 грн та заборгованості за відсотками – 2 160 грн.
З протоколу №1706 Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» від 25 липня 2024 року вбачається, що найменування Товариства змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», що крім цього підтверджується наказом №55-к від 25.07.2024 року. 
На підставі викладеного, позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором №774174 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 08 квітня 2019 року у розмірі 18 460,36 грн, з яких: 4 000,00 грн – заборгованість за сумою основного боргу; 8 424,00 грн – заборгованість за процентами; 2 000,00 грн – заборгованість за пенею і штрафами; 1 211,62 грн – сума збитків з урахуванням 3% річних; 2 824,74 грн – інфляційні збитки та судові витрати, які складаються із витрат пов`язаних зі сплатою судового збору, у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просить справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, відзиву не подала та про причини неявки суд не повідомила. 
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд приходить такого висновку.
Матеріалами справи встановлено, що 08 квітня 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено Договір №774174 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, який позичальник підписала електронним підписом, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) – А502148 о 09:13:33, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.
Так, за умовами Договору Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в сумі 4 000 грн на умовах строковсті, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат Клієнта, а Клієнт зобов`язується повернути Позику та сплатити проценти за користування Позикою.
Позика видається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань. (п.1.2 Договору).
Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування Позикою: 
-знижена процентна ставка становить 0,01% від суми Позики за кожен день користування Позикою (3,65% річних) у межах строку надання Позики, зазначеного в п.1.2 Договору; 
- стандартна процентна ставка застосовується згідно з пунктами 1.7, 3.4.,3.6.2. Договору (п.1.3 Договору).
Відповідно до п.1.4. Договору загальна вартість позики за зниженою процентною ставкою складає 100,30% від суми Позики (у процентному виразі) або 4 012,00 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування Позикою - 0,30% від суми Позики (у процентному виразі) або 12,00 грн (у грошовому виразі).
У випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі та у встановлений строк, Клієнт має право ініціювати продовження строку користування Позикою та зміну дати повернення Позики шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів та у разі наявності – неустойки (штрафів та пені). Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, штрафів та пені, заява Клієнта про продовження строку користування Позикою вважається поданою (п.1.6 Договору).
Згідно п. 1.7 Договору передбачено, що після вчинення Клієнтом дій згідно п.1.6 Договору, та у разі якщо залишок суми Позики складає не менше ніж 400 грн, Товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування Позикою. Новий строк користування Позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з п. 1.6 Договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення Позики відображається в особистому кабінеті Клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти (відсотки) нараховуються за стандартною процентною ставкою. 
Сторонами погоджено та підписано Графік платежів, який є Додатком №1 до Договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року, згідно якого Позичальник здійснює повернення суми позики до 08.05.2019.
Отже, ОСОБА_1 здійснила дії, спрямовані на укладення кредитного договору, який є предметом позову, в установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним.
Свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором - 4 000 грн.
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за Договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року не виконала, заборгованість, у строк, обумовлений договором не погасила, проценти за користування кредитними коштами не сплатила.
12 квітня 2018 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язується відступити ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах, а ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах Договору.
Згідно Додаткової угоди б/н до Договору факторингу №1 від 12.04.2018 року продовжено строк дії договору факторингу до 31.12.2019 року.
Так, з Реєстру прав вимог №25 до позивача перейшло право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року, боржником якого є ОСОБА_1 . Станом на дату відступлення права вимоги, заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед кредитодавцем фактором становить 6 160,00 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) – 4 000 грн та заборгованості за відсотками – 2 160 грн.
З протоколу №1706 Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» від 25 липня 2024 року вбачається, що найменування Товариства змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», що крім цього підтверджується наказом №55-к від 25.07.2024 року. 
Встановивши наведені обставини, суд керується наступним.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтями 610, 629 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням вимог, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Судом встановлено, що відповідачка погодилася на умови кредитного договору шляхом його підписання своїм електронним підписом та в подальшому порушила строки та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідачка під час укладення договору надала свої персональні дані, вказала свої паспортні дані, ідентифікаційний код та банківський рахунок № НОМЕР_1 , на який Первинним кредитором було перераховано кредитні кошти в розмірі 4 000 грн.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Таким чином, суд дійшов висновку, що докази про отримання відповідачкою грошових коштів від Первинного кредитора, які містяться в матеріалах справи, є належними та допустимими та підтверджують виникнення кредитних відносин між сторонами.
Суд вважає, що представник позивача надав належні та допустимі докази про факт невиконання відповідачкою узятих на себе зобов`язань за кредитним договором від 08.04.2019 року № 774174 щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати процентів, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.
Між тим, суд не погоджується із розрахунками позивача щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.
Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другоюстатті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другоюстатті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2ст. 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першоїстатті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Як було встановлено судом, за умовами Договору сторони узгодили 30 денний строк для повернення відповідачем кредиту. 
За результатами відступлення права вимоги до відповідача іншому кредитору, проценти за користування кредитом продовжувались нараховуватися новим кредитором, оскільки на момент отримання позивачем права вимоги до відповідача склали 6 160,00 грн.
Таким чином, суд вважає необгрунтованим нарахування відповідачу процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, у зв`язку із чим вважає доведеними перед судом нараховані проценти відповідачу станом на 12.04.2019 року у розмірі 8 424,00 грн.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу за пенею і штрафами за невиконання грошового зобов`язання, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.
Тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №183/7850/22.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відтак, суд відмовляє у задоволені позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 боргу за пенею і штрафами за Договором про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року, у розмірі 2 000 грн.
Щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3% річних суду зазначає наступне.
У статті 1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.
За змістом частини 2 статті 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Позивачем визначений період нарахування інфляційних втрат та 3% річних з травня 2019 року по лютий 2022 року.
Враховуючи, що розмір заборгованості за кредитним договором становить 6160 грн, розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 1346,97 грн та 3% річних 554,91 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФІН ФІНАНС».
За таких обставин, суд приходе висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС», заборгованість за Договором про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №774174 від 08 квітня 2019 року у розмірі 8 061,88 грн, яка складається із: заборгованості за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 4 000,00 грн та заборгованості за відсотками – 2 160 грн 82 коп, а також розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 1346,97 грн та 3% річних 554,91 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки, позовна заява подана ТОВ «ВІН ФІНАНС» до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», тому у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» застосовується понижуючий коефіцієнт для обчислення судового збору.
При звернені до суду ТОВ «ВІН ФІНАНС» було сплачено 2662,40 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №774174 від 27 березня 2026 року.
Враховуючи те, що позовні вимоги ТОВ «ВІН ФІНАНС» задоволено на суму 8 061,88 грн, що становить 43,67% від ціни позову 18 460,36 грн, у зв`язку із чим, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1162,67 грн.
Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна.
Представником позивача було укладено договір №33 про надання правової допомоги від 22.03.2024 року з адвокатським бюро «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ», додаткову угоду до договору №33 про надання правової допомоги від 22.03.2024 року та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на 5 000,00 грн.
Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України,розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а розподіл судових витрат проводиться пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Таким чином, суд вважає, що розмір адвокатських витрат в сумі 5 000,00 грн є співмірним зі складністю справи та підтвердженим належними та допустимими доказами.
В той же час, оскільки за результатами судового розгляду розмір задоволених позовних вимог складає 43,67% від ціни позову, суд вважає обґрунтованим розподілити розмір витрат позивача на отриману професійну допомогу із розрахунку 43,67% від 5 000,00 грн, тобто пропорційно до задоволених вимог.
З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 183,50 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд
У х в а л и в:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНІ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. №8, код ЄДРПОУ 38750239) в рахунок відшкодування заборгованості за Договором про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №774174 від 08.04.2019 року у розмірі 8 061,88 грн, яка складається із: заборгованості за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 4 000,00 грн та заборгованості за відсотками – 2 160 грн 82 коп, а також розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 1346,97 грн та 3% річних 554,91 грн .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. №8, код ЄДРПОУ 38750239) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1162,67 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 2 183,50 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачки, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачкою в загальному порядку.
Дата складення повного судового рішення 27.08.2026 року.

Суддя