| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5306/25 Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017, 2018, 2019 рік відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язати Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) провести перерахунок та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2016, 2017, 2018, 2019 рік, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, та з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018, 2019 рік відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язати Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) провести перерахунок та виплатити позивачу грошову допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018, 2019 рік, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, та з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу розміру компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2017 рік 1 день, за 2019 рік 9 діб) відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язати Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) провести перерахунок та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2017 рік 1 день, за 2019 рік 9 діб), з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, та з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням зі служби за скороченням штатів відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;
- зобов`язати Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) провести перерахунок та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням зі служби за скороченням штатів, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, та з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України (код ЄДРПОУ 37534799) нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених коштів від перерахунку грошової допомоги для оздоровлення за 2016, 2017, 2018, 2019 рік, грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018, 2019 рік, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2017 рік 1 день, за 2019 рік 9 діб) одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням зі служби за скороченням штатів. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017, 2018, 2019 роки відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018, 2019 роки відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 розміру компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2017 рік 1 день, за 2019 рік 9 діб) відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (за 2017 рік 1 день, за 2019 рік 9 діб), з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням зі служби за скороченням штатів відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням зі служби за скороченням штатів, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позову відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу в 2016, 2017, 2018 та 2019 роках виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Також згідно з довідкою про щомісячні види грошового забезпечення позивачу в червні 2019 року, зокрема виплачено компенсацію за не використану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №620/5139/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2024, адміністративний позов ОСОБА_1 до Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Державна кримінально-виконавча служба України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі: визнано протиправними дії Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця); зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум; визнано протиправними дій Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 19.06.2019 з врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 19.06.2019 з врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.06.2019 включно за весь час затримки виплати.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 07.03.2025 щодо нарахування та виплати недоотриманих коштів за період з 2016 року по 2019 роки, однак заява позивача не була задоволена.
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), прийнятий на виконання положень Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального та правового захисту військовослужбовців і членів їх сімей. Цим Законом запроваджено єдину систему соціального і правового захисту зазначеної категорії осіб, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей належні умови в економічній, соціальній та політичній сферах для реалізації конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також урегульовано правовідносини, що виникають у цій сфері.
Відповідно до статті 1 Закону соціальний захист військовослужбовців є однією з функцій держави, яка полягає у створенні системи правових і соціальних гарантій, спрямованих на забезпечення реалізації конституційних прав і свобод військовослужбовців, задоволення їх матеріальних та духовних потреб з урахуванням особливостей проходження військової служби, правового статусу в суспільстві та необхідності підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. До змісту такого соціального захисту належить, зокрема, право військовослужбовців на забезпечення у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них причин, у старості, а також в інших випадках, визначених законом.
Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону держава забезпечує військовослужбовцям належний рівень матеріального, грошового та інших видів забезпечення, який має відповідати умовам проходження військової служби та сприяти закріпленню висококваліфікованих військових кадрів. До структури грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, зокрема підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди постійного характеру, премії, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення. Розмір такого забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження служби, кваліфікації військовослужбовця, наукового ступеня і вченого звання. Крім того, грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до вимог законодавства.
Частиною четвертою статті 9 Закону передбачено, що розміри грошового забезпечення встановлюються Кабінетом Міністрів України та повинні гарантувати належний рівень матеріального забезпечення, достатній для комплектування Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати специфіку та умови проходження служби, а також стимулювати досягнення високих результатів службової діяльності. Водночас порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, у підпорядкуванні яких перебувають військові формування та правоохоронні органи, а також керівниками розвідувальних органів України.
Частиною першою статті 10-1 Закону встановлено, що військовослужбовцям, за винятком військовослужбовців строкової військової служби, щороку надається основна відпустка зі збереженням грошового та матеріального забезпечення, а також із виплатою грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка діяла до 28 лютого 2018 року, було визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, а також осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, до яких належать підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди постійного характеру, премії, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Водночас підпунктом 3 пункту 5 зазначеної постанови керівникам державних органів у межах бюджетних асигнувань, передбачених на їх утримання, було надано право виплачувати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), а також особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
У подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності з 01 березня 2018 року, також визначено структуру грошового забезпечення військовослужбовців. Так, відповідно до пункту 2 цієї постанови до його складу включаються посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, а саме підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди постійного характеру, премії, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Крім того, пунктом 5 постанови №704 керівникам державних органів у межах коштів, передбачених на їх утримання, надано право, серед іншого, один раз на рік виплачувати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), а також особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, а також допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до пунктів 33.1- 33.3 розділу ХХХІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за №638/15329 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особам офіцерського складу, а також особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Така допомога виплачується на підставі особистої заяви військовослужбовця за місцем проходження штатної служби відповідно до наказу командира військової частини, а щодо командира (начальника) - на підставі наказу вищого командира (начальника), у якому визначається розмір відповідної допомоги. При цьому конкретний розмір матеріальної допомоги встановлюється рішенням Міністра оборони України залежно від наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого кошторисом Міністерства оборони України. До складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір матеріальної допомоги, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення, за винятком винагород та морського грошового забезпечення, на отримання яких військовослужбовець має право відповідно до законодавства України за займаною штатною посадою станом на день підписання наказу про надання такої допомоги.
Відповідно до пунктів 1 та 7 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, військовослужбовцям, за винятком військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. При цьому до складу місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір зазначеної допомоги, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород), на отримання яких військовослужбовець має право за займаною посадою на день підписання наказу про надання такої допомоги.
Положеннями пункту 6 розділу ХХХІ Порядку №260 визначено, що розрахунок грошового забезпечення за час перебування військовослужбовця у щорічній основній відпустці з подальшим виключенням його зі списків особового складу, а також грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Розділом ХХХІІ Порядку №260 врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовця з військової служби.
Так, відповідно до пунктів 1 та 5 зазначеного розділу військовослужбовцям, за винятком військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних під час мобілізації на особливий період, а також осіб, призваних із числа резервістів в особливий період, виплачується одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби у розмірах та на умовах, визначених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому розмір такої допомоги обчислюється виходячи з місячного грошового забезпечення військовослужбовця.
Частинами другою та третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що до структури грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, до яких належать підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди постійного характеру та премії, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розмір грошового забезпечення залежить від займаної посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження військової служби, кваліфікації військовослужбовця, наявності наукового ступеня та вченого звання.
Крім того, частиною третьою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прямо передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до вимог закону.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення є встановленим законом механізмом підвищення грошових доходів громадян, спрямованим на повне або часткове відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, отримані ними у гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці та грошове забезпечення. При цьому індексація здійснюється у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Отже, законодавець прямо відніс грошове забезпечення військовослужбовців до тих видів доходів, які мають постійний характер та підлягають індексації в порядку, визначеному законом.
Частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, що набрала чинності з 01 січня 2016 року, встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі перевищення індексу споживчих цін понад поріг індексації, визначений у розмірі 103 відсотків.
До внесення зазначених змін Закон №1282-ХІІ передбачав проведення індексації у разі перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у 101 відсоток.
Відповідно до статті 6 Закону №1282-ХІІ, у разі виникнення підстав для проведення індексації, визначених статтею 4 цього Закону, сума індексації визначається як результат множення доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідної соціально-демографічної групи населення, на величину індексу споживчих цін. При цьому порядок проведення індексації грошових доходів населення встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання наведених законодавчих приписів постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).
Колегія суддів повторно звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ та пункту 2 Порядку №1078 грошове забезпечення військовослужбовців є об`єктом обов`язкової індексації у випадках та порядку, визначених законодавством.
Системний аналіз положень Закону №2011-ХІІ та Закону №1282-ХІІ дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з установлених державою гарантій щодо забезпечення належного рівня оплати праці військовослужбовців. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін має імперативний характер і є обов`язком роботодавця незалежно від форми власності чи організаційно-правового статусу.
При цьому механізм індексації має універсальний характер, оскільки поширюється на всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру. Законодавством визначено як умови виникнення права на індексацію, зокрема перевищення індексом споживчих цін установленого порогу, так і підстави припинення її виплати, якими є підвищення тарифних ставок (посадових окладів). Саме за таких умов сума індексації виплачується щомісячно у складі грошового забезпечення до моменту настання передбачених законом обставин, після яких право на її отримання виникає знову за правилами, встановленими законодавством. Такий правовий висновок викладено у пункті 44 постанови Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №380/1513/20.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є постійною складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а не окремою чи одноразовою виплатою, що виключає можливість її неврахування при визначенні розміру інших виплат, розрахунок яких законодавством поставлено у залежність від місячного грошового забезпечення.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що, здійснивши позивачу виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016- 2019 роки, допомоги на оздоровлення за 2016- 2019 роки, компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2017 та 2019 роки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення при визначенні їх розміру, відповідач діяв усупереч вимогам законодавства щодо складу місячного грошового забезпечення та державних гарантій його належної оплати. За таких обставин позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано лише в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися спеціальні строки звернення до адміністративного суду, які, якщо інше не визначено законом, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом із тим частиною шостою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі відсутності закону, який безпосередньо регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого пріоритет у регулюванні спірних правовідносин мають норми спеціального законодавства, тоді як положення трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, коли спеціальне законодавство не врегульовує відповідних правовідносин або прямо відсилає до такого регулювання.
Колегія суддів зазначає, що спеціальне законодавство, яке регулює проходження військової служби та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не містить положень щодо строків звернення до суду у спорах, пов`язаних із порушенням права на належне грошове забезпечення. За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
Так, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Водночас після набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто з 19 липня 2022 року, статтю 233 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. При цьому у справах про звільнення працівник може звернутися до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, а у справах щодо виплати всіх сум, належних працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України.
Разом із тим Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23 дійшов висновку, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону №2352-ІХ поширюються лише на правовідносини, які виникли після набрання зазначеним Законом чинності.
Отже, оскільки спірні правовідносини виникли в період дії редакції частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка не встановлювала будь-яких строкових обмежень для звернення до суду з вимогами про стягнення належних працівникові сум у разі порушення законодавства про оплату праці, підстав для застосування тримісячного строку звернення до суду у цій справі немає.
Аналогічний правовий підхід викладено Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивач звернувся до суду в межах установленого законом строку, а тому доводи відповідача про його пропуск є безпідставними та не спростовують обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються або на якого законом покладено відповідний обов`язок.
Із матеріалів справи вбачається, що саме Комісія з ліквідації Державної пенітенціарної служби України розглянула звернення позивача щодо проведення перерахунку належних йому виплат та відмовила у задоволенні таких вимог. Саме бездіяльність цього органу стала предметом оскарження у даній справі, а тому звернення позивача саме до нього узгоджується зі змістом заявлених позовних вимог та характером спірних правовідносин.
Посилання апелянта на те, що Комісія з ліквідації не є юридичною особою, яка повинна відповідати за позовом, не спростовує наведеного висновку. Перебування юридичної особи у стані припинення не означає припинення її участі у публічно-правових відносинах. До моменту внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридична особа продовжує існувати, а її інтереси представляє ліквідаційна комісія, до якої переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України.
Саме тому ліквідаційна комісія не є самостійним суб`єктом спірних правовідносин, а здійснює повноваження від імені юридичної особи, яка перебуває у процесі припинення. Отже, зазначення у позовній заяві відповідачем Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України не свідчить про звернення до неналежного відповідача, оскільки фактично спір виник із приводу діяльності органу, який реалізує повноваження Державної пенітенціарної служби України на стадії її припинення.
Крім того, навіть у разі виникнення у суду першої інстанції сумнівів щодо належності відповідача, положення статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України наділяють суд повноваженнями вирішити питання про заміну відповідача або залучення співвідповідача. Водночас відсутність такої процесуальної дії сама по собі не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову чи скасування законного й обґрунтованого рішення суду, якщо спір розглянуто по суті між особами, права та обов`язки яких безпосередньо стосуються предмета спору.
Посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду щодо заміни неналежного відповідача не можуть бути застосовані механічно, оскільки вони ухвалені за інших фактичних обставин та не змінюють загального підходу, відповідно до якого належність відповідача визначається змістом спірних матеріальних правовідносин, а не виключно його організаційно-правовим статусом.
Більше того, сам апелянт у цій справі розглядав звернення позивача, прийняв рішення за результатами його розгляду та виступає суб`єктом, який відмовив у проведенні перерахунку спірних виплат. За таких обставин твердження про відсутність у нього процесуального статусу належного відповідача є внутрішньо суперечливим та не узгоджується з фактичними обставинами справи.
Апелянт сам визнає, що саме Комісія розглянула заяву позивача від 07.03.2025 та відмовила у її задоволенні. Тобто вона сама вчинила оскаржувану бездіяльність (відмову в перерахунку), а тому не може одночасно стверджувати, що не є належним відповідачем у спорі щодо законності власних дій (бездіяльності).
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги про пред`явлення позову до неналежного відповідача є необґрунтованими, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко