РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2026 року | м. Рівне | №460/22845/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М.Недашківської, розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується – Позивач) до Міністерства охорони здоров`я України (далі іменується – Відповідач), в якому Позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України, що полягає у незабезпеченні реалізації права на проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності, з урахуванням тяжкого стану здоров`я та перебування за межами України; зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України забезпечити проведення щодо Позивача оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Постанови КМУ №1338 від 15.11.2024 без особистої присутності (у заочній формі або з використанням телемедичних методів); зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України забезпечити повторний розгляд питання встановлення (продовження) Позивачу інвалідності з урахуванням прогресуючого та незворотного характеру порушень функцій організму, у тому числі можливості встановлення інвалідності без визначення строку.
Стислий виклад позиції Позивача та заперечень Відповідача.
Позивач зазначає, що є особою з інвалідністю I групи; діагноз – Синдром Адольфа Кіарі І ступеня, стан тяжкий. Незважаючи на тяжкий хронічний характер захворювання та наявність постійної потреби в сторонньому догляді, МСЕК не встановлює Позивачу довічну групу інвалідності, а щороку переносить строк дії, що значно ускладнює соціальне забезпечення, доступ до пенсійних виплат та медичне лікування. Через тяжкий стан та перебування на лікуванні за кордоном це є неможливим і небезпечним для життя та здоров`я. Незважаючи на звернення та наявність законодавчо передбаченої можливості заочного оцінювання, реалізація права на проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності належним чином не забезпечена, що призводить до порушення прав на соціальний захист та безперервність пенсійних виплат. Просив задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач зазначає, що права та інтереси Позивача ним не порушувалися та не могли порушуватися, оскільки жодних звернень до МОЗ матеріали справи не містять і Позивачем не надані. Просив відмовити Позивачу у задоволенні позову повністю. 
Ухвалою суду від 15.12.2025 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до частини другої статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України. 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу. 
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та з`ясувавши всі обставини, які мають правове значення для вирішення спору по суті, суд 

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до Довідки МСЕК серії РВН №0193974 від 14.03.2012 при повторному огляді ОСОБА_1 встановлено статус особи з інвалідністю I групи (а.с. 5).
Рішенням ЛКК №10 від 11.01.2023 ОСОБА_1 підтверджено статус особи з інвалідністю I групи (а.с. 3).
Позивач зазначає, що не зважаючи на тяжкий хронічний характер захворювання та наявність постійної потреби в сторонньому догляді, МСЕК не встановлює Позивачу довічну групу інвалідності, а щороку переносить строк дії, що значно ускладнює соціальне забезпечення, доступ до пенсійних виплат та медичне лікування.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами. 
Міністерство охорони здоров`я України діє в межах повноважень, що визначені Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) (далі – Положення). 
Відповідно до пункту 1 Положення, Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. 
МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах: епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя, відповідального ставлення до свого здоров`я та запобігання факторам ризику, попередження та зниження рівня вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення, безпеки харчових продуктів, регламентації факторів середовища життєдіяльності населення, гігієнічної регламентації небезпечних факторів, створення національної системи крові, управління системою якості щодо безпеки крові, біологічної безпеки та біологічного захисту, боротьби із стійкістю до протимікробних препаратів, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, а також забезпечення формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення; розвитку медичних послуг, забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення; технічного регулювання медичних виробів, медичних виробів для діагностики in vitro, активних медичних виробів, які імплантують, косметичної продукції; забезпечення населення якісними, ефективними та безпечними лікарськими засобами, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також безпечних медичних виробів та косметичної продукції; розвитку кадрового потенціалу системи охорони здоров`я, вищої медичної, фармацевтичної освіти та науки. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування медико-соціальної експертизи та впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» та постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» (далі - Постанова № 1338) запроваджене оцінювання повсякденного функціонування особи, на підставі якого з 01 січня 2025 року здійснюється встановлення інвалідності та реалізуються інші функції, визначені законодавством. 
Постановою № 1338 затверджено Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії встановлення інвалідності. 
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 Постанови № 1338, з моменту припинення повноважень, прав і обов`язків медико-соціальних експертних комісій щодо проведення медико-соціальної експертизи встановлення інвалідності повнолітнім особам, здійснення інших повноважень, прав і обов`язків, визначених Положенням про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою, здійснюється експертними командами відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного цією постановою. функціонування особи, затвердженого відповідно до пункту 2 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, експертні команди формуються та функціонують, зокрема, в закладах охорони здоров`я комунальної форми власності, перелік яких визначається керівником обласної, Київської міської державних адміністрацій (військових адміністрацій). 
Пунктом 11 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи визначено, що керівник закладу охорони здоров`я, на базі якого організовується проведення оцінювання, визначає заступника керівника закладу охорони здоров`я, на якого покладаються повноваження з питань організації проведення оцінювання. 
Згідно з пунктом 13 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, у разі легального перебування громадян України за кордоном на території держав, з якими укладено відповідні міждержавні договори (угоди), медична інформація передається у вигляді медичних формулярів, яких затверджується такими договорами (угодами). 
Форма Рішення про встановлення інвалідності може прийматися під час заочного розгляду справи за результатами медичного обстеження в країні перебування відповідно до міждержавних договорів (угод). 
На період воєнного стану та протягом трьох місяців з дня його припинення або скасування в разі легального перебування громадян України за кордоном на території інших держав до розгляду експертними командами можуть прийматися відповідні медичні документи, видані в країні перебування (крім медичних документів, виданих у російській федерації або Республіці Білорусь), в яких зазначено діагноз з використанням Міжнародної класифікації хвороб десятого перегляду (МКХ-10), ступінь функціональних порушень, дані лабораторних та функціональних обстежень (виписки стаціонарного хворого, консультації, обстеження тощо) та їх засвідчені відповідно до вимог законодавства України переклади на українську мову. 
Медичні документи, їх переклади можуть бути надіслані поштою або надані лікуючому лікарю за допомогою технічних засобів електронних комунікацій (електронна пошта, мобільні застосунки, соціальні мережі тощо). 
На підставі наданих документів лікуючий лікар приймає рішення щодо необхідності направлення на проведення оцінювання. 
Рішення про встановлення інвалідності може прийматися під час заочного розгляду справи або з використанням методів і засобів телемедицини (телевідеоконсультування) на підставі поданих документів відповідно до абзацу третього цього пункту. 
Лікуючий лікар відповідає за повноту, достовірність та обґрунтованість направлення на проведення оцінювання відповідно до законодавства. 
Статтею 14 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи виконавчої влади. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. 
Відповідно до статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» управління закладами охорони здоров`я на відповідній території належить до повноважень відповідних місцевих рад. 
Статтею 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. 
Відповідно до Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2012 року № 887, забезпечення на відповідній території реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я належить до компетенції структурних підрозділів з питань охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. 
Позивач в позовній заяві зазначає, що: «Незважаючи на звернення та наявність законодавчо передбаченої можливості заочного оцінювання, реалізація мого права на проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності належним чином не забезпечена, що призводить до порушення моїх прав на соціальний захист та безперервність пенсійних виплат».
Проте суд зазначає, що Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів, які підтверджують його звернення із зазначеного ним питання саме до МОЗ чи до інших державних органів. 
При цьому Позивач зазначає, що належним відповідачем у справі є саме Міністерство охорони здоров`я України. 
Суд зазначає, що рішення про встановлення особі інвалідності чи проведення оцінювання повсякденного функціонування особи не приймається та не здійснюються безпосередньо Відповідачем – Міністерством охорони здоров`я України, а відповідними місцевими органами, рішення / дії / бездіяльність яких можуть бути оскаржені до суду. 
Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. 
Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України.
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі – ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997. 
За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom). 
Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зміст адміністративної юстиції – ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.
Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України. 
Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист.
Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.
Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням – визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. 
Суд зазначає, що у спірному випадку Відповідач – Міністерство охорони здоров`я України не порушував прав та законних інтересів Позивача, оскільки МОЗ діє лише на підстав визначених законодавством повноважень, та не безпосередньо не приймає рішення про встановлення особі інвалідності і не здійснює проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.
Якщо ж йдеться про відсутність здійснення контролю з боку Відповідача щодо діяльності місцевих органів в системі охорони здоров`я щодо протиправних рішень / дій чи бездіяльності відносно Позивача, то суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення Позивача до центрального органу виконавчої влади із зверненнями / скаргами щодо дій таких місцевих органів. 
В межах даної адміністративної справи Позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України, що полягає у незабезпеченні реалізації права на проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності, з урахуванням тяжкого стану здоров`я та перебування за межами України та зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України забезпечити проведення щодо Позивача оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Постанови КМУ №1338 від 15.11.2024 без особистої присутності (у заочній формі або з використанням телемедичних методів).
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів того, що Позивач звертався до органів охорони здоров`я з відповідними заявами щодо проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності, або ж за наслідками таких звернень Позивачу було відмовлено у здійсненні проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності.
Окрім цього, в матеріалах справи містяться докази того, що КНП Вараської міської ради «Вараська багатопрофільна лікарня» прийняте рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи – ОСОБА_1 від 24.06.2026, відповідно до Постанови КМУ №1338 від 15.11.2024, проведеного без особистої присутності Позивача.
Позивач зазначає, що суд повинен врахувати той факт, що реалізація права на дистанційне оцінювання відбулася вже після звернення до суду.
Щодо таких доводів Позивача суд зазначає, що доказів того, що КНП Вараської міської ради «Вараська багатопрофільна лікарня» в попередні періоди відмовляла Позивачу у проведенні оцінювання повсякденного функціонування особи матеріали справи не містять і Позивачем не надані. 
При цьому, Позивач наполягає на тому, що саме Відповідач – Міністерство охорони здоров`я України допустило порушення його прав. Проте, матеріали справи таких доказів не містять. 
Отже, заявлені позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства охорони здоров`я України, що полягає у незабезпеченні реалізації права на проходження оцінювання повсякденного функціонування особи без особистої присутності, з урахуванням тяжкого стану здоров`я та перебування за межами України та зобов`язання Міністерства охорони здоров`я України забезпечити проведення щодо Позивача оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Постанови КМУ №1338 від 15.11.2024 без особистої присутності (у заочній формі або з використанням телемедичних методів), є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства охорони здоров`я України забезпечити повторний розгляд питання встановлення (продовження) Позивачу інвалідності з урахуванням прогресуючого та незворотного характеру порушень функцій організму, у тому числі можливості встановлення інвалідності без визначення строку, суд зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» затверджені: 
Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;
критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;
Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи;
критерії встановлення інвалідності.
пунктом 2 Постанови №1338 установлено, що до введення в дію Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи”:
з 1 січня 2025 р. експертиза щодо встановлення інвалідності відповідно до законодавства для повнолітніх осіб проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи, сформованими відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою (далі - експертні команди), до складу яких можуть входити лікарі, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою, а також Центром оцінювання функціонального стану осіб відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою;
проведення оцінювання повсякденного функціонування особи організовується в кластерних та надкластерних закладах охорони здоров`я відповідно до Положення про експертну команду з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою.
За потреби та/або в разі відсутності затвердженої спроможної мережі закладів охорони здоров`я на території регіону оцінювання повсякденного функціонування особи проводиться також у визначених Міністерством охорони здоров`я закладах охорони здоров`я державної форми власності та визначених розпорядженням начальника (голови) обласної, Київської міської державної адміністрації (військової адміністрації) за погодженням з Міністерством охорони здоров`я закладах охорони здоров`я комунальної форми власності;
оцінювання повсякденного функціонування особи проводиться з використанням електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи після початку її функціонування.
Відповідно до пункту 2 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, експертні команди формуються та функціонують у кластерних та/або надкластерних закладах охорони здоров`я, а також за потреби та/або в разі відсутності затвердженої спроможної мережі закладів охорони здоров`я на території регіону в закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності (далі - заклади охорони здоров`я).
Перелік закладів охорони здоров`я комунальної форми власності визначається керівником обласної, Київської міської державної адміністрації (військової адміністрації) та з обґрунтуванням надсилається на погодження до МОЗ.
Перелік закладів охорони здоров`я державної форми власності визначається МОЗ.
За приписами пункту 3 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи у складі експертних команд, затверджується керівником закладу охорони здоров`я, та підлягає оновленню не менш як один раз на рік.
Експертні команди формуються з метою організації та проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання) відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи та критеріїв направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. № 1338 “Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи”.
Відповідно до пункту 4 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, експертні команди у своїй роботі керуються Конституцією України, Законом України “Про запобігання корупції”, іншими законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами.
За правилами пункту 6 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, оцінювання проводиться:
Центром оцінювання функціонального стану особи;
експертними командами, сформованими на базі закладів охорони здоров`я.
Відповідно до пункту 7 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, права та обов`язки Центру оцінювання функціонального стану особи за рішенням МОЗ покладаються на підприємство, установу або організацію, що належить до сфери управління МОЗ, та має ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики. Положення про Центр оцінювання функціонального стану особи затверджується МОЗ. Керівник Центру оцінювання функціонального стану особи визначається МОЗ. Перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи в складі експертних команд Центру оцінювання функціонального стану особи, затверджується керівником Центру оцінювання функціонального стану особи.
Отже, оцінювання функціонального стану особи проводиться спеціально визначеними суб`єктами: Центром оцінювання функціонального стану особи або ж експертними командами, сформованими на базі закладів охорони здоров`я.
При цьому, такі суб`єкти входять до сфери управління МОЗ.
Тобто Відповідач – МОЗ не проводить безпосередньо оцінювання функціонального стану особи.
В матеріалах справи відсутні докази того, що Позивач звертався до належних органів із заявами про проведення оцінювання функціонального стану особи для визначення інвалідності, і за результатами такого звернення йому було відмовлено у вчиненні таких дій. 
Тому, вимога, звернена до Відповідача – МОЗ, «забезпечити повторний розгляд питання встановлення (продовження) Позивачу інвалідності з урахуванням прогресуючого та незворотного характеру порушень функцій організму» не підлягає до задоволення. 
Щодо зазначеної вище позовної вимоги в частині можливості встановлення інвалідності без визначення строку, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 7 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, проведення оцінювання організовується у закладі охорони здоров`я, в якому затверджено перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи у складі експертних команд.
Оцінювання проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертні команди) (пункт 8 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи).
Відповідно до пункту 11 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, лікар, який направив особу на проведення оцінювання, не може входити до складу експертної команди, що проводить оцінювання цієї особи.
За приписами пункту 12 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, під час проведення очного, виїзного за місцем перебування/лікування особи або з використанням методів і засобів телемедицини (телевідеоконсультування) розгляду справи з проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - справа) експертною командою за заявою особи, щодо якої він здійснюється, поданою в електронній (у разі технічної можливості) або паперовій формі, можуть бути присутні: лікар, який направив особу на проведення оцінювання, зокрема з використанням методів і засобів телемедицини (телевідеоконсультування); уповноважений представник особи (зокрема адвокат, законний представник, представник за довіреністю, залучений лікар, фахівець з реабілітації у сфері охорони здоров`я, соціальний працівник, фахівець із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб).
Відповідно до пункту 40 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, у разі проведення оцінювання особи, якій раніше було встановлено інвалідність, у рішенні експертної команди датою встановлення інвалідності зазначається дата, до якої було встановлено інвалідність за результатами останньої експертизи, але не більше ніж за три роки, при цьому в разі прийняття рішення про зміну (невстановлення) групи інвалідності датою зміни (невстановлення) групи інвалідності вважається дата прийняття рішення експертною командою.
Позивач зазначає, що незважаючи на тяжкий хронічний характер захворювання та наявність постійної потреби в сторонньому догляді, МСЕК не встановлює Позивачу довічну групу інвалідності, а щороку переносить строк дії, що значно ускладнює соціальне забезпечення, доступ до пенсійних виплат та медичне лікування.
За приписами пунктів 8-10 Критеріїв визнання особи особою з інвалідністю, підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов: стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування; обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності; необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
Для осіб, що мають захворювання та стани, визначені в додатку, встановлюється інвалідність на підставі медичних записів, що підтверджують відповідне захворювання та стан.
Особі, що визнається особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється одна з таких груп інвалідності:
перша (I), яка поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особами з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді;
друга (II);
третя (III).
Як зазначалося вище, в матеріалах справи містяться докази того, що КНП Вараської міської ради «Вараська багатопрофільна лікарня» прийняте рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи – ОСОБА_1 від 24.06.2026, відповідно до Постанови КМУ №1338 від 15.11.2024, проведеного без особистої присутності Позивача.
В рішенні від 24.06.2026 зазначено: «Група інвалідності, яку встановлено» – перша (I), підгрупи «Б»; «дата, з якої встановлено інвалідність» - 01.04.2026; «дата повторного оцінювання» - 01.04.2027.
До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування. Критеріями встановлення підгрупи Б I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє втрату можливості самостійного задоволення з допомогою технічних засобів і за умови відповідного облаштування житла більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб.
Відповідно до пункту 15 Критеріїв встановлення інвалідності, інвалідність встановлюється на такі строки:
для осіб, які мають анатомічні дефекти, інші необоротні порушення функцій органів і систем організму згідно з частиною I додатка, - безстроково;
для осіб, які проходять повторне оцінювання і мають інвалідність I групи протягом 5 років, - безстроково;
для осіб, які мають онкологічні та онкогематологічні захворювання з несприятливим прогнозом згідно з частиною II додатка, - на 5 років;
для осіб, які мають хронічні захворювання з тяжким перебігом згідно з частиною III додатка, - на 5 років;
для осіб, яким вперше встановлюється III група інвалідності, - на 1 рік;
для осіб, яким вперше встановлюється II група інвалідності, - на 2 роки;
для осіб, що проходять повторне оцінювання, - на 1-3 роки.
З матеріалів справи слідує, що Позивач протягом років проходив саме повторне оцінювання, за якими встановлюються з строки – від 1 до 3 років. 
При цьому, питання встановлення строків стосується повноважень органу, який проводить оцінювання, а не повноважень Відповідача – МОЗ.
За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідачем доведено правомірність своїх дій в порядку статті 77 КАС України, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства охорони здоров`я України (вулиця Грушевського, 7, місто Київ, 01021; ЄДРПОУ 00012925) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 

Повний текст рішення складений 29 липня 2026 року 

Суддя       К.М. Недашківська