ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/26710/24	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/701/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
cуддів — Костіва О.З., Храпак Н.М.
за участю секретаря – Гичко К.С.,
позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката
Созанської Т.І. та представника відповідача 
ОСОБА_2 - адвоката Підкови І.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/26710/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Созанська Тетяна Іванівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом (в подальшому в січні 2025 року уточнив свої позовні вимоги).
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідно до розписки від 15.11.2018 року, ОСОБА_3 позичив у нього, ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 20 000 доларів США строком на 4 місяці та зобов`язався повернути до 15.03.2019 року.
Звертав увагу на те, що в даній розписці також міститься письмова згода ОСОБА_2 , як дружини, на позику її чоловіком - ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 20 000 доларів США в нього - ОСОБА_1 . 
Стверджував, що у визначений в розписці строк, відповідачі коштів не повернули, про що також свідчить наявність оригіналу боргової розписки у нього, як кредитора.
Відтак просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як подружжя, на свою користь заборгованість згідно розписки від 15.11.2018 року у сумі, еквівалентній 20 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено у повному обсязі.
Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованість згідно розписки від 15.11.2018 року у сумі еквівалентній 20 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення суду.
Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 338,82 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Созанська Т.І. просить рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення таких позовних вимог.
Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доводам позивача, викладеним у відповіді на відзив, зокрема щодо обізнаності ОСОБА_2 про позику, її участі у пошуку нерухомості та фактичного підтвердження нею обставин спільної діяльності.
Звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року № 638/18231/15-ц.
Вказує на те, що доведення отримання коштів ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї покладено саме на сторону відповідача, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про покладення обов`язку доказування того, що кошти отримані не в інтересах сім`ї, на позивача.
Зазначає, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказала, що з часом відносини між подружжям стали погіршуватись, втратилось взаєморозуміння та довіра між ними.
Вказує, що на підтвердження зазначених обставин стороною відповідачки подано довідки про реєстрацію та оплату збору, де зазначені різні адреси сторін.
Звертає увагу на те, що зазначені обставини викликають у сторони позивача сумнів у їх достовірності та дійсності, а тому у відповіді на відзив він просив виключити ці документи з числа доказів, однак суд першої інстанції не розглянув та не вирішив вказане клопотання.
Крім того, до матеріалів відзиву приєднані перекладені документи, датовані 2022 року щодо ОСОБА_4 та 2020/2021 щодо ОСОБА_3 , тобто раніше згаданий документ щодо ОСОБА_4 , датований 2020/2021, складений англійською мовою та не перекладений українською.
Відтак вважає, що відповідачем долучено копії документів, складені іноземною мовою, поряд з цим подані документи не оформлені належним чином, та не дають можливості належним чином зрозуміти їх зміст.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю та отримання коштів в інтересах сім`ї, формально відхиливши надані позивачем фотоматеріали з підстав неможливості встановлення дати, часу та місця їх здійснення.
Разом з тим, судом не враховано інші належні та допустимі докази, зокрема показання свідка ОСОБА_5 , які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Звертає увагу, що свідок підтвердила, що ОСОБА_3 звертався до її чоловіка з проханням позичити кошти саме для нього та ОСОБА_2 , оскільки вони спільно планували здійснювати підприємницьку діяльність, пов`язану з придбанням нерухомості у Великобританії, проведенням ремонтів та подальшим продажем з метою отримання прибутку. При цьому ОСОБА_2 була безпосередньо залучена до реалізації домовленостей, зокрема займалась документальними та організаційними питаннями, а також особисто отримувала кошти та власноруч складала розписку.
Крім того, свідок зазначила, що станом на момент отримання коштів між відповідачами існували нормальні сімейні відносини, вони проживали разом, очікували народження дитини, а в подальшому продовжували спільне проживання та ведення сімейного життя, що підтверджується їх спільним перебуванням у Манчестері у 2019 році та спільним проживанням в Україні у 2020 році.
Таким чином вважає, що наведені показання свідка у сукупності з іншими доказами підтверджують, що відповідачі діяли спільно, кошти отримувались за взаємною згодою, позика була пов`язана зі спільною діяльністю, сімейні відносини на момент отримання коштів були фактично збережені.
Вважає, що зазначене свідчить про отримання коштів саме в інтересах сім`ї.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні позивач та її представник — адвокат Созанська Т.І. просить задовольнити апеляційну скаргу з мотивів, викладених у ній.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 — адвокат Підкова І.В. заперечила проти вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується лише в частині відмовлених позовних вимог, тому в частині задоволених позовних не переглядається.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
15.11.2018 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) було укладено Договір позики, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу в позику грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, з терміном повернення позики до 15.03.2019 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою позичальника від 15.11.2018 року.
Окрім того, в зазначеній розписці є також письмова згода ОСОБА_2 , як дружини про те, що вона не заперечує і дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на позику грошових коштів в сумі 20 000 доларів США в ОСОБА_1 .
Зазначений обов`язок відповідачем ОСОБА_3 не було виконано, кошти не повернуто у строк визначений Договором позики. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 .
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є двоюрідним братом відповідача ОСОБА_3 , з яким в нього як родинні відносини так і ділові. Свідок вказав, що ОСОБА_3 у березні 2019 року надавав йому в позику кошти в сумі 120 тис. доларів США під розписку терміном на 5 років, оскільки була потреба в коштах. ОСОБА_3 відповів, що має таку можливість позичити кошти та особисто передав йому кошти. Походження позичених коштів йому невідомо. Оскільки ОСОБА_3 довший час проживає за кордоном і працює там, то питань щодо походження цих коштів в нього не виникало. З жінкою відповідача ОСОБА_7 він знайомий. Питання згоди на позику коштів жінки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в них не обговорювалось. ОСОБА_3 говорив що у їх відношеннях є якісь проблеми і питань щодо позики коштів він з нею не погоджує. Тому, чи відомо було ОСОБА_2 про укладення договору або підписання розписки на позику коштів йому невідомо. Договір між ОСОБА_3 і адвокатським об`єднанням «Гловак і партнери» від імені якого діяв ОСОБА_6 від 28.03.2019 року міг бути укладений, але не був виконаний. Такий договір можливо укладався але за таким договором операції не виконувались і кошти не передавались. Можливо юристи готували такий договір, але коли справа дійшла до передачі коштів, вони дійшли висновку, що невигідно через фірму проводити цю операцію. Чи було відомо ОСОБА_2 про позику її чоловіком коштів йому невідомо. Згідно розписки яка ним надана ОСОБА_3 - кошти не повернуті. 
Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 , яка доводиться дружиною позивачу ОСОБА_1 пояснила, що вона знайома з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2000-х років. ОСОБА_3 доводиться одногрупником її чоловіка. ОСОБА_2 знає з часу їх одруження. Також, вони були у них в гостях в Англії, в Манчестері. Відносини були досить дружні. ОСОБА_3 звертався до її чоловіка ОСОБА_8 з проханням позичити їм з ОСОБА_2 кошти, оскільки вони мали намір купляти в Англії будинки, робити в них ремонти і продавати. З їх слів вона зрозуміла, що вони це роблять разом і ОСОБА_2 більше вникала у документи і процедурні питання, а ОСОБА_3 виконував більш технічну роботу. Позичені її чоловіком гроші в сумі 20 тис. доларів США ОСОБА_2 отримувала особисто і особисто писала розписку, щоб їх отримати. Кошти позичались ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона особисто була присутня при передачі 20 тис. доларів США готівкою. Передача відбувалась в її офісі за адресою АДРЕСА_1 . Події щодо підписання даної розписки були наступні. Оскільки в цей період на території України знаходилась тільки ОСОБА_2 , а тому вона розписку написала внизу про те, що вона чи погоджується брати кошти, чи вони беруть у спільну власність кошти. Далі, була домовленість про те, що ОСОБА_2 розписку забирає в Англію, де ОСОБА_3 пише свою частину розписки про позику коштів і потім вони повертають цю розписку їй та її чоловіку Сусу. Яке точне формулювання розписки вона не пам`ятає. Під час цієї розмови було зрозуміло, що ОСОБА_2 має передати ці кошти своєму чоловіку ОСОБА_3 . Самого факту отримання ОСОБА_3 вказаних коштів вона не бачила. Станом на 2018 рік в ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були добрі відносини, на її думку вони проживали спільно, оскільки на 15.11.2018, коли ОСОБА_2 приїжджала в Україну, вона була вагітна другою дитиною. Їхній син народився у вересні 2019 року, а в серпні 2019 року вона та позивач гостювали в них в Манчестері, ночували в них і все у них було гаразд. Крім того, в серпні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з дітьми приїжджали в Україну і проживали разом в квартирі. Позивач дуже часто спілкувався із ОСОБА_3 по телефону і в них все було добре до 2019 року, зокрема до початку епідемії ковіду. Далі, через деякий час ОСОБА_3 перестав відповідати на дзвінки позивача та не виходив на контакт. Свідок пояснила, що її чоловік ОСОБА_1 позичав ОСОБА_3 кошти неодноразово і коштів передавалось набагато більше, але нажаль, оскільки між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були досить дружні і довірливі відносини, а тому передача цих грошей не була зафіксована в розписці. Їй відомо про розписки на 100 тис. дол. США та на 20 тис. дол. США. Загалом її чоловік позичав ОСОБА_3 орієнтовно 300 тис. дол. США. Чи мав її чоловік за позику коштів ОСОБА_3 отримати якусь винагороду, їй невідомо. Чи був укладений між ними договір про спільну діяльність їй невідомо. Почерк відповідачів ОСОБА_9 і ОСОБА_7 на двох розписках, які має вона та її чоловік від ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , збігаєтья. Свідок пояснила, що ОСОБА_3 використовував дані кошти в інтересах своє сім`ї, в інтересах ведення свого бізнесу, який вони розпочали. Про сам факт передачі коштів ОСОБА_4 їй нічого невідомо. Чи отримав ці кошти ОСОБА_3 вона не знає.
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що він доводиться колегою ОСОБА_1 і знайомий з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Сус ОСОБА_11 знає приблизно з 2014 року. З ОСОБА_3 разом були на дні народженні ОСОБА_1 . ОСОБА_2 бачив декілька разів в офісі, а також зустрічався на вулиці, коли вона була разом із ОСОБА_3 . У 2018 році ОСОБА_1 просив його привезти гроші в сумі 20 тис. дол. США на АДРЕСА_1 . За цією адресою знаходилась ОСОБА_2 . Йому відомо, що ОСОБА_1 товаришував з ОСОБА_3 та не один раз позичав йому кошти. Для чого і з якою метою він йому позичав гроші йому невідомо. Кошти в розмірі 20 тис. дол. США він взяв в офісі, який мали разом з ОСОБА_1 . Чи проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільно, чи вели спільне господарство і чи були використані ці кошти в інтересах сім`ї йому невідомо.
Суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, а тому в цій частині позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.
Водночас щодо позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості, зокрема із дружини ОСОБА_3 – ОСОБА_2 за договором позики від 15.11.2018 року, у зв`язку з тим, що вона надала свою згоду про отримання позики її чоловіком ОСОБА_3 , суд вважав, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що кошти за договором позики були отримані в інтересах сім`ї і що вони були використані в інтересах сім`ї.
Суд першої інстанції вважав, що: - розписка про отримання коштів не містить доказів на підтвердження того що договір був укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; - надані представником позивача фотоматеріали на яких зафіксовані сторони по справі, не є доказом того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом як сім`я, та те що кошти отримані в позику бралися в інтересах сім`ї. З даних фото неможливо встановити, ні дату, ні час, ні місце їх здійснення; позивачем не надані докази на спростування доводів відповідача про те, що кошти отримані ОСОБА_3 , були отримані ним не в інтересах сім`ї, при тому, що відповідно до ст. 81 ЦПК України тягар доказування доводів та заперечень покладається на сторони; - наявність лише згоди ОСОБА_2 на одержання ОСОБА_3 в позику грошових коштів в ОСОБА_1 , є недостатньою для того, щоб зробити висновок про те, що кошти були використанні в інтересах сім`ї, і вона має нести солідарну відповідальність за даним зобов`язанням;
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина першої статті 36 СК України).
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. […] Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
У постанові від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21 Верховний Суд зазначив, що з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує. При цьому для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне; обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. При цьому з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідач.
Так, в суді першої інстанції ОСОБА_2 (у поданому її представником – адвокатом Підковою І.Р. відзиві на позовну заяву), не заперечувала щодо обставини отримання ОСОБА_3 грошових коштів в позику. Зазначала, що відповідно до поданої розписки, вона не заперечувала проти отримання цих коштів з тих підстав, що позивач ОСОБА_1 та її чоловік із яким вона проживала на той час, були друзями та компаньйонами. Ці кошти планували вкласти в нерухомість за кордоном у Великобританії і в подальшому перепродати з націнкою отримавши дохід та розділивши його.
Зазначала, що в подальшому не дійшовши спільної згоди щодо придбання нерухомості та не знайшовши вигідного варіанту капіталовкладення подружжя домовилось на якийсь час відтермінувати цю угоду про придбання нерухомого майна. Вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син – ОСОБА_12 . В червні місяці 2019 року вона проявила ініціативу щодо продовження пошуків нерухомості для капіталовкладення за кошти, які отримав ОСОБА_3 , та їй було повідомлено про те, що це зробити не можливо.
Стверджувала, що через якийсь час вона дізналась, що коштів, які мали бути використані на спільний бізнес немає. З часом відносини між подружжям стали погіршуватись, втратилось взаєморозуміння та довіра між ними, а починаючи з 2019 року відповідачі по справі не проживали разом та фактично припинили сімейні відносини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 фактично посилалась на те, що кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики від 15.11.2018 року, не були використані в інтересах сім`ї.
Разом з тим, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що ці доводи відповідачки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Натомість, колегія суддів звертає увагу на те, що у самій розписці міститься письмова згода ОСОБА_2 на отримання її чоловіком позики в сумі 20 000 доларів США, що нею не заперечувалось та зазначалось, що ці кошти подружжя планували вкласти в нерухомість за кордоном у Великобританії і в подальшому перепродати з націнкою отримавши дохід та розділивши його, тобто планувались використати в інтересах сім`ї. 
Крім того, показаннями свідка ОСОБА_5 , яка була присутня під час передачі коштів, підтверджується обставина, що позика надавалася для спільної діяльності подружжя, пов`язаної з придбанням, ремонтом та продажем нерухомості у Великій Британії, тобто в інтересах сім`ї. Свідок також підтвердила, що на момент отримання коштів відповідачі перебували у шлюбі та проживали однією сім`єю. Крім того вказувала на те, що станом на 2018 рік в ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були добрі відносини, на її думку вони проживали спільно, оскільки 15.11.2018, коли ОСОБА_2 приїжджала в Україну, вона була вагітна другою дитиною. Їхній син народився у вересні 2019 року, а в серпні 2019 року вона та позивач гостювали в них в Манчестері, ночували в них і все у них було гаразд. Крім того, в серпні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з дітьми приїжджали в Україну і проживали разом в квартирі.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність доказів використання коштів в інтересах сім`ї є необґрунтованим. 
Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідачка ОСОБА_2 .
Водночас жодних доказів використання коштів виключно в особистих інтересах ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_2 не надала, як і не надала доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї.
З огляду на презумпцію спільності права власності подружжя, наявність письмової згоди ОСОБА_2 на отримання позики та відсутність належних доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_3 , позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є обґрунтованими.
Такі висновки апеляційного суду кореспондуються із висновками Верховного Суду, які містяться у постанові від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21.
Відтак рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо судових витрат. 
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити; рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову; також рішення суду першої інстанції слід змінити в редакції резолютивної частини; а в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики — скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року змінити, виклавши абзаци другий, третій та четвертий у такій редакції:
“Стягнути солідарно з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість згідно розписки від 15.11.2018 року у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 169, 41 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 169, 41 грн.”
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 10 006,59 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 липня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Храпак Н.М. 

Костів О.З.