Провадження № 2/679/892/2026
Справа № 679/769/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року
місто Нетішин Хмельницької області
Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі головуючого судді Безкровного І.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», в інтересах якого діє представник – адвокат Усенко Михайло Ігорович, звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини.
09.11.2019 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір про споживчий кредит № 6709875, за яким він має заборгованість у загальному розмірі 14328,21 грн, що складається з наступного: 1) 5000 грн – заборгованість за тілом кредиту; 2) 7308,21 грн – заборгованість за сумою відсотків; 3) 420 грн – заборгованість за комісією; 4) 1600 грн – заборгованість за пенею, – і право вимоги за яким було відступлено позивачу на підставі договору відступлення прав вимоги № 49-МЛ від 27.03.2020. 
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед позивачем за договором про споживчий кредит № 6709875 від 09.11.2019 у загальному розмірі 14328,21 грн.
З огляду на викладені обставини ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 14328,21 грн та понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн.
03.06.2026 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Разом із цим суддею було задоволено клопотання представника позивача про витребування в Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» інформацію про те, чи мало місце зарахування грошових коштів у розмірі 5000 грн на рахунок банківської картки № НОМЕР_1 у період часу з 09.11.2019 по 16.11.2019 (а.с. 42-43).
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлена про розгляд справи відповідач не подала.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 09.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі (шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором) було укладено договір про споживчий кредит № 6709875, відповідно до якого відповідач шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника № НОМЕР_2 отримав кредит у розмірі 500 грн строком на 30 днів (зі строком повернення 09.12.2019). Проценти за користування кредитом складають 1575 грн, які нараховуються за ставкою 1,05 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Договором також передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 420 грн, яка нараховується за ставкою 8,40% від суми кредиту одноразово (а.с. 7-9, 10-12, 49, 50).
Згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором та також випискою з особового рахунку за кредитним договором № 6709875 натепер за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у загальному розмірі 14328,21 грн, що складається з наступного: 1) 5000 грн – заборгованість за тілом кредиту; 2) 7308,21 грн – заборгованість за відсотками; 3) 420 грн – заборгованість за комісією; 4) 1600 грн – заборгованість за пенею (а.с. 13-14). 
27.03.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТОВ «Мілоан» було укладено договір відступлення прав вимоги № 49-МЛ, за умовами якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Кредит-Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників. Водночас із витягу з Реєстру боржників від 27.03.2020 до вказаного договору відступлення прав вимоги вбачається, що до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 6709875 від 09.11.2019 на суму 14328,21 грн (а.с. 15-22, 23, 24).
Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056^1 ЦК України).
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. 
Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У разі невиконання позичальником обов’язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов’язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказів спростування презумпції дійсності укладеного відповідачем договору матеріали справи не містять. Відповідач мала процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності договору, однак таким правом не скористалася.
Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що відповідач припустився порушення умов договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та комісії, внаслідок чого за ним утворилася зазначена заборгованість.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов’язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов’язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов’язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов’язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).
Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач відзив на позов та будь-які докази, що спростовують обставини, на які посилається позивач, суду не надав, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про споживчий кредит № 6709875 від 09.11.2019 заборгованість за тілом кредит у розмірі та заборгованість за комісією у розмірі 420 грн.
Стосовно заявлених вимог у частині стягнення відсотків за вказаним кредитним договором суд зазначає таке.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Отже, сторони кредитного договору вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов?язання» та «термін виконання зобов?язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Строк (термін) виконання зобов?язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку та водночас зауважила, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦПК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, викладений у постанові від 18.01.2022 у справі 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору № 6709875 від 09.11.2019 позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступу у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту. У разі, якщо на дату пролонгації кредиту за кредитним договором існує нарахована пеня, для продовження строку кредиту позичальник має також сплатити пеню у повному розмірі. Продовження строку користування/повернення кредиту можливо за умови сплати комісії за продовження кредиту у розмірі 4% від поточного залишку кредиту на 3 дні, 7% від поточного залишку кредиту на 7 днів, 13% від поточного залишку кредиту на 15 днів.
Волевиявлення позичальника продовжити строк кредитування /повернення кредиту та укладення угоди про це згідно з п. 6.14 Правил підтверджується ним здійсненням відповідного платежу у спосіб, визначений п. 2.5 договору (п. 2.3.2 договору).
Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4. договору – 09.12.2019 (п. 2.4.1 договору). 
Судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит у розмірі 5000 грн строком на 30 днів, а останній зобов`язався 09.12.2019 повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування ними у розмірі 1,05% на день та комісію за надання кредиту у розмірі 8,4% від суми кредиту.
Із досліджених судом доказів вбачається, що відповідач неодноразово вчинив дії, передбачені п. 2.3.1 договору щодо пролонгації кредитування на загальний строк 46 днів, неодноразово сплативши позикодавцю комісію у розмірі 4% та 7% від суми поточного залишку кредиту за продовження строку кредитування, востаннє сплативши 19.01.2020 суму в розмірі 350 грн. 
Тобто, відповідно до умов договору (п.п. 1.3., 2.3.1) загальний строк кредитування відповідача за вказаним кредитним договором склав 76 дні, а датою повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом є 24.01.2020.
Крім стягнення суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 5000 грн, позивач просив стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 7308,21 грн.
Як вже зазначалося, за умовами кредитного договору та відповідно до вчинених відповідачем дій щодо пролонгації договору строк кредитування фактично склав 76 днів.
Отже, розмір відсотків за користування кредитом за цим кредитним договором становить 3990 грн за 76 днів кредитування за відсотковою ставкою 1,05 % від суми фактичного залишку кредиту (5000 грн х 1,05 % х 76 днів).
При цьому судом враховано, що відповідачем (про що зазначається у відомості про щоденні нарахування та погашення) було сплачено відсотки за користування кредитом, а саме: 1) 09.12.2019 – у розмірі 199,50 грн; 2) 16.12.2019 – у розмірі 108,15 грн; 3) 19.12.2019 – у розмірі 110,62 грн; 4) 22.12.2019 – у розмірі 112,96 грн; 5) 25.12.2019 – у розмірі 115,19 грн; 6) 29.12.2019 – у розмірі 100 грн; 7) 29.12.2019 – у розмірі 121,05 грн; 8) 03.01.2020 – у розмірі 200 грн; 9) 03.01.2020 – у розмірі 260,75 грн; 10) 12.01.2020 – у розмірі 200 грн; 11) 12.01.2020 – у розмірі 143,21 грн; 12) 19.01.2020 – у розмірі 400 грн; 13) 19.01.2020 – у розмірі 317,86 грн, – всього 2389,29 грн. Вказана сума підлягає зарахуванню у розмір відсотків, які позичальник зобов`язаний був сплатити за користування кредитом. 
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором за відсотками становить 1600,71 грн (3990,00 грн – 2389,29 грн). 
При цьому суд звертає увагу на те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України позивач не заявляв.
Судом не встановлено, що кредитний договір № 6709875 від 09.11.2019 було продовжено на інший строк, аніж на 46 днів, зокрема до 26.03.2020 – строк, по який позивачем проведено розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Так, з умов кредитного договору судом не встановлено, що пролонгація кредитування може відбуватися на інших умовах, аніж умовах щодо сплати комісії за продовження кредиту у розмірі 4% на три дні, 7% на сім днів і 13% на 15 днів (п. 2.3.1), зокрема на умовах, викладених у розділі 6 Правил, оскільки такі Правила з підписом відповідача суду не надано, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Правилами, на які позивач посилається у п. 2.3.1. кредитного договору, ознайомився відповідач та погодився з ними.
Виходячи з викладеного, суд відхиляє наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки такий проведений без урахування умов договору і шляхом нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування. 
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені за вказаним договором суд зазначає наступне.
Згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Суд бере до уваги, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє дотепер, позаяк останнього разу його було продовжено Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 596/2026 від 13.07.2026, затвердженим Законом України № 4928-ІХ від 14.07.2026, строком на 90 діб, тобто до 31.10.2026.
У правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23 та від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22 зазначається, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
За таких обставин, оскільки пеня за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит № 6709875 від 09.11.2019 була нарахована відповідачу у період дії в Україні воєнного стану, суд не вбачає підстав для стягнення з нього нарахованої позивачем пені в розмірі 1600 грн.
Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач не подав відзив на позов та будь-які докази, що спростовують обставини, на які посилається позивач, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 6709875 від 09.11.2019 у розмірі 7020,71 грн, що складається з наступного: 1) 5000 грн – заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 2) 1600,71 грн – заборгованість за відсотками; 3) 420 грн – заборгованість за комісією. 
Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Із матеріалів справи вбачається, що 01.07.2025 позивач уклав із Адвокатським об`єднанням «Апологет» в особі адвоката Усенка Михайла Ігоровича договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги від 20.10.2025. Крім іншого, у п. 2.3 вказаного договору зазначається, що вартість наданих послуг правничої допомоги за 1 (одну) кредитну справу складає 8000 грн без ПДВ (а.с. 26, 27, 28).
Із наявних у матеріалах справи акту наданих послуг № Д/24042 та детального опису наданих послуг до вказаного акту від 14.04.2026 вбачається, що позивачем за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Усенком М.І., що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 8000 грн, що складається з: 1) усної консультації клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором (30 хвилин); 2) ознайомлення з матеріалами кредитної справи (дві години); 3) погодження правової позиції клієнта у справі (30 хвилин); 4) складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта (три години 30 хвилин); 5) подання позовної заяви до суду (одна штука) (а.с. 28, 29).
При цьому суд бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 640/10548/19, в якому наголошується, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У той же час відповідач, який належним чином повідомлявся про розгляд справи судом, не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а тому суд не вбачає підстав стверджувати про неспівмірність таких витрат.
Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 32429 від 19.05.2026 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 5, 37).
Враховуючи те, що задоволенню підлягають 49% позовних вимог (7020,71 грн х 100% / 14328,21 грн), суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму понесених останнім судових витрат в розмірі 5224,58 грн – пропорційно розміру задоволених позовних вимог (10662,40 грн х 49% / 100%).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит № 6709875 від 09.11.2019 у розмірі 7020,71 грн (семи тисяч двадцяти гривень сімдесяти однієї копійки). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та відсотками у загальному розмірі 7307,50 грн – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» судові витрати в розмірі 5224,58 грн (п?яти тисяч двохсот двадцяти чотирьох гривень п?ятдесяти восьми копійок).
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (ідентифікаційний код 35234236; місцезнаходження: Львівська область, Львівський район, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28).
Представник позивача: адвокат Усенко Михайло Ігорович (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця роботи: Львівська область, Львівський район, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28).
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя І.Г. Безкровний