П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/42141/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу НОМЕР_1 загону морської охорони Держаної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року, прийняте у складі суду судді Танцюри К.О. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони Держаної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до НОМЕР_1 загону морської охорони Держаної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) щодо непроведення нарахування і виплати середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку (невиплати в повному обсязі грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) у день виключення зі списків особового складу частини (20 березня 2019 року) ОСОБА_1 і в подальшому з 21 березня 2019 року по 28 листопада 2025 року; 
- зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку (невиплати в повному обсязі грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) з 21 березня 2019 року по 19 січня 2023 року (обмежений з 19 липня 2022 року нормою ч. 1 ст. 117 КЗпП України шістьма місяцями строку відповідальності роботодавця).
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що у день звільнення зі служби (20.03.2019 року) Відповідач не виплатив йому всіх належних при звільненні сум. Остаточний розрахунок проведено лише 28.11.2025 року, на виконання судового рішення, а тому вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні. Зобов`язано НОМЕР_1 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2019 року по 19 січня 2023 року у розмірі 86907,83 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Відповідач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_2 у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги сторона зазначає, що у разі стягнення сум грошового забезпечення на виконання судового рішення, право на компенсацію втрати частини доходів виникає виключно у зв`язку з несвоєчасним виконанням такого рішення, а визначальними обставинами є дати фактичного нарахування та виплати коштів. Оскільки рішення суду у справі № 420/10424/25 набрало законної сили 19 листопада 2025 року та було виконано відповідачем у повному обсязі 28 листопада 2025 року, тобто в межах місячного строку, затримки виплати нарахованого доходу не відбулося. 
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.
Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу у відповідача, Військовій частині НОМЕР_2 та наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 №120 –ОС від 20.03.2019, виключений зі списків особового складу з 20.03.2019.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 №420/10424/24 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.
28.11.2025 року, відповідачем, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/10424/24 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 63 894,07грн.
Позивач вважає, що відповідачем безпідставно не проведено нарахування і виплата середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку (невиплати в повному обсязі грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) у день виключення зі списків особового складу частини (20 березня 2019 року) ОСОБА_1 і в подальшому з 21 березня 2019 року по 28 листопада 2025 року, у зв`язку з чим звернувся з позовною заявою до суду.
Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково з огляду на те, що відповідачем у порушення вимог статті 116 КЗпП України не проведено повного розрахунку з позивачем у день його виключення зі списків особового складу частини, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу, у вигляді стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку. Водночас, визначаючи розмір належного до стягнення відшкодування, суд врахував зміну правового регулювання з 19 липня 2022 року на підставі Закону України № 2352-IX, якою тривалість виплати середнього заробітку обмежено шестимісячним строком, а також застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо дотримання принципів розумності, справедливості та співмірності. Оскільки сума несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (63 894,07 грн) становила 11,49 % від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат (555 930,83 грн), суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування та стягнення на користь позивача суми середнього заробітку, яка є прямо пропорційною частці невиплачених коштів, що за весь період прострочення в межах законодавчих обмежень становить 86 907,83 грн..
В даному випадку, в межах цієї справи, Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції саме в частині задоволення позовних вимог.
У зв`язку з чим, на підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, справа та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється судовою колегією в апеляційному порядку саме в частині задоволення позовних вимог.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у Позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.
Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку.
Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на те, що Відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку у визначені статтею 116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Судом першої інстанції вірно враховано, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
У справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, тому в цьому випадку є підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що факт невиплати позивачу станом на день його звільнення 20.03.2019 року суми індексації грошового забезпечення є беззаперечним та підтвердженим правопорушенням з боку відповідача, яке тривало до моменту фактичного проведення розрахунку, тобто до 28.11.2025 року. 
Вирішуючи питання про період, за який підлягає стягненню середній заробіток, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX змінив правове регулювання інституту відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. 
В контексті цього колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню висновки викладені Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. 
Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
З матеріалів справи вбачається, що вимога про компенсацію середнього заробітку в порядку та розмірах, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 стосується періоду з:
- 20.03.2019 по 18.07.2022 рік (тобто за редакцією КЗпП України від 17.06.2022 року);
- 19.07.2022 по 18.07.2023 рік (тобто за редакцією КЗпП України від 19.07.2022 року).
Тобто, враховуючи, що повний розрахунок із Позивачем було проведено не у день його звільнення 20.03.2019 року, а лише 28.11.2025 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції цілком правильно визначив у своєму рішенні, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за два періоди: за редакцією КЗпП України від 17.06.2022 року, тобто з 20.03.2019 року по 18.07.2022 року включно (1216 днів), та за редакцією КЗпП України від 19.07.2022 року, а саме з 19.07.2022 року по 18.01.2023 рік включно (184 дні), тобто в межах шестимісячного строку.
Щодо застосування критеріїв співмірності та пропорційності при визначенні розміру стягнення, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).
У постанові від 08.10.2025 року по справі № 489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд може зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими ВП ВС у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У матеріалах справи зафіксовано, що загальна сума виплат, яка була фактично нарахована та виплачена ОСОБА_1 у день звільнення в березні 2019 року, складала 555 930,83 грн. 
Сума індексації, яка не була виплачена вчасно і стала предметом попереднього судового спору, становила 63 894,07 грн. 
Шляхом математичних розрахунків встановлено, що частка невиплаченої вчасно індексації у загальній структурі належних позивачу при звільненні коштів складає всього 11,49%.
Розрахована сума у розмірі 86 907,83 грн., на переконання колегії суддів, є цілком справедливою, обґрунтованою та такою, що повною мірою відповідає критеріям співмірності й пропорційності, визначеним Великою Палатою Верховного Суду. Визначаючи цей розмір відшкодування, суд першої інстанції правомірно взяв за основу відсоткове співвідношення між сумою несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення та загальним обсягом коштів, фактично отриманих позивачем у день виключення зі списків особового складу частини, що дозволило уникнути перетворення цивільно-правової санкції на інструмент невиправданого збагачення позивача за рахунок державних коштів.
Колегія суддів також зауважує, що судове рішення, яке зобов`язує військову частину нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, не створює нових обов`язків для відповідача, яких не існувало раніше. Воно лише в судовому порядку підтверджує наявність у військовослужбовця права на таку виплату, яке виникло на підставі закону і мало бути реалізоване роботодавцем ще в день виключення особи зі списків особового складу.
До того ж, виконання судового рішення про стягнення чи нарахування належних при звільненні сум не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Період затримки розрахунку закінчується саме в день фактичної виплати боргу, незалежно від того, чи була ця виплата здійснена добровільно, чи під примусом на виконання судового рішення. 
Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 загону морської охорони Держаної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони Держаної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька