| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8178/22 Суддя (судді) першої інстанції: Стойка В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправним розпорядження,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" звернулось до суду з адміністративним позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).
Згідно змісту позову, позивач, який виробляє енергію на установках з використанням альтернативних джерел та є ліцензіатом у сфері виробництва теплової енергії, не погоджується з тарифом на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, для споживачів бюджетних установ, в розмірі 1258,36 грн. за 1 Гкал без ПДВ (1510,03 грн з ПДВ), який визначено відповідачем в межах спільного розпорядження.
В підтримання зазначеної позиції Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" звертає увагу на те, що із Інформації щодо економічних показників діяльності суб`єктів господарювання, що виробляють теплову енергію на установках з використанням альтернативних джерел енергії (АДЕ) у м. Києві за IV квартал 2021 та за І квартал 2022 р. економічно обґрунтованим тарифом для потреб бюджетних установ є тариф в розмірі 2 150 грн. за 1 Гкал, без ПДВ.
Враховуючи визначений вище тариф (2 150 грн.), позивач вважає, що тариф 1258,36 грн. за 1 Гкал без ПДВ (1510,03 грн. з ПДВ), визначений в розпорядженні № 390, не відповідає положенням ч. 4 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» від 2 червня 2005 року № 2633-IV.
Також позивач наголошує, що, встановлення необґрунтовано низьких тарифів є проявом антиконкурентних дій з боку КМДА та намаганням витіснити з ринку теплогенерації міста Києва учасників, які здійснюють виробництво теплової енергії з альтернативних джерел, оскільки вартість виробництва та, відповідно, тариф для кінцевого споживача теплової енергії з альтернативних джерел є значно нижчим, ніж тариф, який застосовується теплоелектроцентралями, тепловими електростанціями та когенераційними установками.
Разом з іншим в позові наголошено, що Розрахунок та затвердження тарифів для ТОВ «НОВА ЕРА-ЕНЕРГЕТИЧНА ГРУПА» Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2022 року №390 на підставі опублікованих Середньозважених тарифів по м. Київ від 24.12.2021, які попередньо сформовані КМДА, є свідомим порушенням вимог чинного законодавства, адже тарифи затверджено на рівні, нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на виробництво теплової енергії.
На підставі викладеного позивач вважає свої права порушеними та просить суд:
- визнати незаконним та протиправним Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2022 року №390 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група".
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправним розпорядження № 390 від 16.02.2022 відмовлено.
Суд вказав про те, що органом, який визначає середньозважений тариф, є Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України, позовних вимог до якого позов не містить.
5 листопада 2025 року позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою та просить рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі №640/8178/22 скасувати; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Нова ера – енергетична група" задовольнити повністю; визнати протиправним розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2022 року № 390 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, товариства з обмеженою відповідальністю "Нова ера – енергетична група"; стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Позивач не погоджується з рішенням суду, вважає його необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року та від 20 серпня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
27 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, листом від 28 грудня 2021 року № 2812/01 (зареєстрований у Департаменті економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29 грудня 2021 року за № 050/12940 позивач звернувся до Департаменту економіки та інвестицій з проханням розглянути заяву щодо встановлення розрахованих відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, для бюджетних установ у розмірах 1258,36 грн без ПДВ за 1 Гкал та 1510,03 грн з ПДВ за 1 Гкал.
До листа від 28 грудня 2021 року № 2812/01 позивач надав до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розрахункові та підтверджуючі матеріали, які передбачені пунктом 13 розділу II Порядку розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих для їх встановлення, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житловокомунального господарства України від 12 вересня 2018 року № 239, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2018 року за № 1172/32624.
Розрахунок цих тарифів проведений позивачем відповідно до вимог частини четвертої статті 20 Закону України «Про теплопостачання» на рівні 90% середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, для міста Києва у розмірі 1398,18 грн без ПДВ за 1 Гкал; розрахованого та оприлюдненого Держенергоефективності 24 грудня 2021 року, та ПДВ (20%).
Так, тарифи на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, для потреб бюджетних установ позивача за 1 Гкал склали 1258,36 грн. без ПДВ (1398,18 грн * 0,9=1258,36 грн) і 1510,03 грн з ПДВ в розмірі 20% (1258,36 грн *1,2 = 1510,03 грн).
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2022 року №390 №390 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, Товариству з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" встановлено тариф на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії, для споживачів бюджетних установ, в розмірі 1258,36 грн за 1 Гкал без ПДВ (1510,03 грн. з ПДВ).
Не погоджуючись з правомірністю спірного розпорядження, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України у апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Згідно з частиною 3 статті 24 Закону № 280/97-ВР, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
У відповідності до ч. 6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Частино 5 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів;
правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості суб`єктів впливу - є їх коло. Адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів.
Суд апеляційної інстанції враховує, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2022 року №390 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" є нормативно-правовими актами регуляторного характеру.
Частиною 10 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, передбачено акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Так, статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:
1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266^-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Приписами ч. 9 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
При цьому, ч. 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що формулюючи норми Кодексу адміністративного судочинства України, щодо оскарження нормативно-правових актів, законодавець виходив із необхідності дотримання, серед іншого, принципу юридичної визначеності та необхідності сталого регулювання суспільних відносин.
Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суд від 28 вересня 2023 року у справі № 640/17408/19.
Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. Обов`язковою ознакою дій/бездіяльності/рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер для останніх.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки на час розгляду справи таких не існує. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Так, суд першої інстанції дійшов висновків про законність оскаржуваного Розпорядження, оскільки органом, який визначає середньозважений тариф, є Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України, позовних вимог до якого позов не містить.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Як вбачається зі змісту Розпорядження, таке прийнято відповідно до статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР, статей 13, 20 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-IV (далі - Закон № 2633-IV), постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади».
Статтею 28 Закону № 280/97-ВР передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження, зокрема, встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.
Відповідно до статті 13 Закону № 2633-IV до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, зокрема:
регулювання діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання в межах, віднесених до відання відповідних рад;
встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством;
щоквартальне оприлюднення встановлених для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії (крім теплоелектроцентралей, теплоелектростанцій, атомних електростанцій та когенераційних установок);
перегляд за власною ініціативою та/або за зверненням суб`єкта господарювання тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії (крім теплоелектроцентралей, теплоелектростанцій, атомних електростанцій та когенераційних установок), але не більше одного разу на квартал.
За змістом статті 1 Закону № 2633-IV тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.
Частиною одинадцятою статті 20 Закону № 2633-IV установлено, що для встановлення тарифу на теплову енергію, тарифу на виробництво теплової енергії суб`єкт господарювання, що здійснює виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, подає органу, уповноваженому встановлювати такі тарифи, заяву із зазначенням розміру тарифу, розрахованого відповідно до частини четвертої та/або п`ятої цієї статті.
Згідно з частинами четвертою - п`ятою статті 20 Закону № 2633-IV тарифи на теплову енергію для суб`єктів господарювання, що здійснюють її виробництво на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення встановлюються на рівні 90 відсотків діючого для суб`єкта господарювання тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів.
Тарифи на виробництво теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення визначаються для суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, як різниця між тарифом на теплову енергію, встановленим відповідно до частини четвертої цієї статті, і тарифами на транспортування та постачання теплової енергії, що визначаються на рівні діючих для суб`єкта господарювання тарифів на транспортування та постачання теплової енергії, виробленої з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановлених тарифів на транспортування та постачання теплової енергії, виробленої з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів тарифи на транспортування та постачання теплової енергії визначаються на рівні середньозважених тарифів на транспортування та постачання теплової енергії.
Аналіз наведених норм вказує на те, що у разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів, що визначено законодавцем імперативно.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.09.2018 № 239 затверджений Порядок розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих для їх встановлення (далі – Порядок № 239).
Пунктом 1 розділу І Порядку № 239 закріплено, що цей Порядок визначає процедуру розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих суб`єктами господарювання незалежно від форм власності, які провадять (або мають намір провадити) господарську діяльність із виробництва теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та водовідведення (далі - ліцензована діяльність) і в установленому законодавством порядку отримали відповідні ліцензії Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, та суб`єктами господарювання незалежно від форм власності (далі - суб`єкти господарювання), що надають (або мають намір надавати) комунальні послуги, визначені статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (крім послуг із постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії), для подальшого встановлення тарифів відповідно до повноважень, наданих Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про теплопостачання», «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», «Про житлово-комунальні послуги».
Порядок застосовується органами місцевого самоврядування під час розгляду розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги (послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами) і поширюється на суб`єктів господарювання, зазначених у пункті 1 цього Порядку (пункт 2 розділу І Порядку № 239).
Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 239, у цьому Порядку терміни вживаються у таких значеннях, окрім іншого:
встановлення тарифів - прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами;
заява - письмове звернення суб`єкта господарювання до органу місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, на території якої суб`єкт господарювання провадить (має намір провадити) ліцензовану діяльність, надає (має намір надавати) комунальні послуги, про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, комунальні послуги.
Суб`єкт господарювання (заявник) подає до органу місцевого самоврядування у друкованому та електронному вигляді розрахунки тарифів разом із заявою, підтвердними матеріалами і документами, що використовувалися під час проведення розрахунків тарифів (пункт 4 розділу І Порядку № 239).
За результатами розгляду поданих суб`єктом господарювання (заявником) згідно з вимогами цього Порядку розрахунків тарифів органом місцевого самоврядування здійснюється встановлення відповідних тарифів (пункт 6 розділу І Порядку № 239).
Розрахунок та встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво для суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії на установках із використанням альтернативних джерел енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення, здійснюється відповідно до статті 20 Закону України «Про теплопостачання» (пункт 7 розділу І Порядку № 239).
У справі, що розглядається, спірний тариф на теплову енергію, що виробляється на установках з використанням альтернативних джерел енергії в розмірі 1 258,36 грн визначений для позивача на підставі середньозваженого тарифу з урахуванням ч. 4 ст. 20 Закону № 2633-IV.
Втім, позиція позивача полягає в тому, що тариф, визначений у спірному розпорядженні, є збитковим та економічно невигідним.
Проте, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України у відповідача відсутні повноваження для визначення тарифу іншим способом, ніж той, що передбачений ч. 4 ст. 20 Закону № 2633-IV.
Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону № 2633-IV, розрахунок середньозважених тарифів на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, здійснюється за адміністративно-територіальними одиницями (Автономною Республікою Крим, областями, містами Києвом чи Севастополем) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері забезпечення енергетичної ефективності, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 676, державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України (Держенергоефективності) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну політику у сфері забезпечення енергетичної ефективності та альтернативних видів палива.
Таким чином, саме Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України є органом, який визначає середньозважений тариф, рішення якого не оскаржується позивачем.
Відповідно, посилання апелянта на заборону встановлення тарифів на теплову енергію, вироблену з альтернативних джерел, на рівні нижчому за економічно обґрунтований і на рівні нижчому за собівартість виробництва, колегія суддів відхиляє, оскільки, як встановлено вище, відповідач не здійснює їх розрахунок самостійно.
Щодо антиконкурентних дій суд враховує, що положеннями частини 4 статті 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.
З огляду на зазначене, доводи позивача про антиконкуретні дії з боку відповідача суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання їх такими органами Антимонопольного комітету України.
З аналогічних підстав підлягають відхиленню твердження апелянта про вчинення відповідачем таких дій на користь КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", яке займає монопольне становище із постачання теплової енергії в м. Києві та дотується з місцевого бюджету.
Щодо інформації про економічні показники діяльності суб`єктів господарювання, що виробляють теплову енергію на установках з використанням альтернативних джерел енергії (АДЕ) у м. Києві за IV квартал 2021 року та за I квартал 2022 року, колегія суддів враховує, що такі не є джерелом права, а становлять статистичні відомості.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини 1 Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).
У п. 96 рішення у справі «Вагнер та J.M.W.L. проти Люксембургу» (Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg, №76240/01) та у п. 72 рішення у справі «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France, №16754/08) ЄСПЛ підкреслив, що навіть якщо суди не зобов`язані викладати мотиви відмови стосовно кожного доводу сторін, вони не звільнені від обов`язку розглядати їх належним чином і надавати оцінку основним наданим доводам. Крім того, якщо ці доводи стосуються прав і свобод, що гарантовані Конвенцією і протоколами до неї, національні суди повинні розглядати їх в обов`язковому порядку і з особливою ретельністю, тому що йдеться про засади принципу субсидіарності.
На підставі вищенаведеного колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Ера-Енергетична Група" залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

А.Б. Парінов