Справа № 361/2342/26
Провадження № 2/361/1153/26 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
21.07.26
21 липня 2026 р. м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі – 
головуючої судді - Писанець Н.В., 
при секретарі – Михальовій М.В., 
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Коваленко М.В.,
третьої особи – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Броварського міськрайонного суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Коваленко Марина Володимирівна, до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась цивільна справа  ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Коваленко Марина Володимирівна, до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом сім`ї, а саме, сином наймача житлового приміщення площею 44,7м2 - квартири АДРЕСА_1 .
На підставі Витягу з рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів № 191 від 16.06.1998 року «Про видачу охоронних свідоцтв, про зміну договорів найму жилих приміщень» право користування вказаною квартирою перейшло до брата позивача - третьої особи ОСОБА_2 як до основного наймача після смерті їхнього батька - ОСОБА_3 , який номер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У вищевказаній квартирі за вказаною адресою також зареєстроване місце проживання відповідача - брата позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проте, починаючи з 2000 року, відповідач за місцем своєї реєстрації у вказаній квартирі фактично не проживає. Його відсутність носить постійний характер, триває безперервно понад шість місяців та не пов`язана з будь- якими поважними причинами.
Відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення та переніс центр своїх життєвих інтересів за іншою адресою, забравши всі свої особисті речі. З моменту свого вибуття Відповідач жодного разу не намагався вселитися у квартиру, не виявляв інтересу до цього житла, не використовує його за цільовим призначенням і не вважає його своїм постійним місцем проживання. Фактичне місце проживання відповідача позивачу не відоме. Ще у 2022 році брати втратили між собою зв`язок, оскільки відповідач вибув для постійного місця проживання у Донецьку область.
Зі свого боку сторона позивача зазначає, що ані позивач, ані третя особа ОСОБА_2 ніколи не чинили і не чинять відповідачу будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням. Замки у вхідних дверях не змінювалися (Відповідач має вільний доступ до житла). Жодних сімейно- побутових конфліктів щодо права користування квартирою між братами не виникало. Відповідач ніколи не звертався до позивача чи третьої особи ОСОБА_2 , до правоохоронних органів чи до суду із заявами про усунення перешкод у користуванні житлом або про примусове вселення у квартиру, що свідчить про його добровільну відмову від користування даним приміщенням.
При цьому, не проживаючи у квартирі, відповідач не несе будь-яких витрат на покращення умов для проживання у квартирі, не сплачує житлово- комунальні послуги.
Всі витрати по утриманні, ремонтні роботи та сплату за житлово- комунальні послуги здійснює позивач, що підтверджую завіреними належним чином копіями квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг.
У квартирі АДРЕСА_1 проживають позивач ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_2 , місце проживання яких також зареєстровано за вказаною адресою.
На підставі викладеного, просив суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
За ст.5 ЦПК особа, звертаючись до суду самостійно обирає спосіб захисту порушених прав. Суд, враховуючи позовні вимоги, може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на піде гаві закону за рішенням суду.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині четвертій статті 9 Житлового кодексу УРСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Згідно статті 123 Житлового кодексу УРСР Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Стаття 71 Житлового кодексу УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Відповідно до статті 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/123 84/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.
При вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (Постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22). 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом сім`ї, а саме, сином наймача житлового приміщення площею 44,7м2 - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордеру № 27 від 24.01.1972 року.
На підставі Витягу з рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів № 191 від 16.06.1998 року «Про видачу охоронних свідоцтв, про зміну договорів найму жилих приміщень» право користування вказаною квартирою перейшло до брата позивача - третьої особи ОСОБА_2 як до основного наймача після смерті їхнього батька - ОСОБА_3 , який номер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 25.02.2026 року, складений депутатом Броварської міської ради Київської області Селько Л.І., який був складений за участю сусідів - мешканців суміжних квартир, відповідач ОСОБА_4 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 2000 року.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.319, 383,391, 405,406 ЦК України, ст.ст. 4,5, 12, 81, 141, 258, 259, 280-282,354 ЦПК України суд,-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Коваленко Марина Володимирівна, до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3  таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 . 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Писанець Н.В.