ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/3410/26
186/1235/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючої судді Анапріюк С.П.,
з участю секретаря Куліковських А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання,
установив:
У червні 2026 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до Шахтарського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за прострочення виконання зобов`язання, пов`язаної з невиконанням рішення суду, у розмірі 3% річних у розмірі 8638,65 грн та інфляційних втрат у розмірі 20836,45 грн, а всього 29475,10 грн, за період з 06.07.2018 по 23.02.2022, нарахованих на суму заборгованості за кредитним договором № 166/2011-Р у розмірі 79144,24 грн, а також судових витрат.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області ухвалою від 22 червня 2026 року передав цю справу на розгляд за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.
Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 18.10.2011 уклали кредитний договір № 166/2011-Р. Також банк, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 166/2011-Р/П.
Позивач зазначає, що Біловодський районний суд Луганської області заочним рішенням від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц задовольнив повністю позов ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 79144,24 грн.
Посилаючись на те, що рішення суду було фактично виконано лише 14.03.2025 у примусовому порядку, позивач на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахував 3% річних у сумі 8638,65 грн та інфляційні втрати у сумі 20836,45 грн за період з 06.07.2018 по 23.02.2022.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 20 липня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Водночас, відповідачі ухвалу судді від 20 липня 2026 року про відкриття провадження не отримали, оскільки надіслана судом на їхню адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідачі заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подали.
Позивачу копія ухвали судді про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи доставлена до його електронного кабінету. 
17 липня 2026 через систему «Електронний Суд» від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
20 липня 2026 року через систему «Електронний суд» відповідачі подали відзив, в якому заперечили проти задоволення позову. Зазначили, що факт існування попереднього рішення та його виконання не звільняє позивача від обов`язку довести в цій справі кожен елемент нової вимоги: належну правову підставу, правильну базу нарахування, точний початок і кінець кожного періоду, відсутність подвійного нарахування, арифметичну правильність розрахунку та дотримання позовної давності. Також відповідачі вказали, що прострочення платежів виникло не як результат навмисного ухилення, а в умовах фактичного руйнування звичного способу життя та фінансової спроможності сім`ї з причини початку збройного конфлікту на території їхнього постійного місця проживання. Зазначили, що вони фактично дізналися про наявність судового рішення та його наслідки у зв`язку з відображенням інформації в електронних державних сервісах і застосуванням заходів примусового виконання. Присуджену суму основного боргу вони сплатили.
Відповідачі вважають, що позивач повинен довести не лише наявність простроченого грошового зобов`язання, а й правильність кожної складової суми 29 475,10 грн, оскільки посилання на попереднє рішення підтверджує розмір присудженого боргу станом на 05.07.2018, однак не замінює доказування правильності нового розрахунку за наступний період.
На переконання позивачів, посилання позивача на статтю 625 ЦК України не звільняє його від обов`язку довести правильність математичного розрахунку, відповідність застосованих показників фактичним обставинам справи та причинно-наслідковий зв`язок між заявленою сумою і періодом прострочення. Позивач обмежив період нарахування датою 23.02.2022. Такий вибір періоду має бути пояснений і співвіднесений із фактичними обставинами та законодавчими обмеженнями, запровадженими з початком воєнного стану. Саме визначення кінцевої дати не усуває обов`язку довести правильність усіх попередніх нарахувань.
За відсутності таких доказів вимоги не можуть вважатися належно обґрунтованими.
Відповідачі заявляють про застосування позовної давності до тієї частини вимог, щодо якої вона спливла, з урахуванням законодавчих правил про продовження або зупинення її перебігу під час карантину та воєнного стану, а також змін, якими перебіг позовної давності було поновлено. Вважають, що саме позивач, який посилається на спеціальні правила обчислення строку, повинен надати суду конкретний календарний розрахунок: початок перебігу щодо кожного платежу, періоди продовження або зупинення та дату завершення строку.
З посиланням на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким запроваджені спеціальні гарантії для осіб із території проведення АТО, відповідачі звертають увагу на важливий елемент нормативного контексту, який підтверджує надзвичайний характер обставин та необхідність особливо ретельної оцінки розрахунку і поведінки сторін. Звертають увагу на принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин та просять врахувати їхню добросовісну поведінку, а також те, що позивач подав цей позов через значний проміжок часу, тому банк має пояснити, чому такі вимоги не були заявлені раніше, які конкретні обставини визначили обраний період та яким чином забезпечено недопущення непропорційного покладення наслідків тривалої процесуальної стратегії кредитора на двох пенсіонерів. Чим тривалішим є проміжок часу між виникненням права вимоги та зверненням до суду, тим більш переконливими й детальними мають бути пояснення позивача щодо причин такої процесуальної поведінки та правильності заявленого розрахунку. Цей довід стосується оцінки добросовісності, повноти доказування, пропорційності процесуальної поведінки та розподілу судових витрат. 
Крім цього повідомляють, що обидва відповідачі є особами пенсійного віку. Після вимушеного переміщення вони проживають у Федеративній Республіці Німеччина та мають обмежені доходи.
Звертають увагу на те, що позивач подав копії кредитного договору, договору іпотеки та правовстановлюючих документів на квартиру, тому відповідач ставить під сумнів їх відповідність оригіналам, у зв`язку із чим належним способом усунення таких сумнівів є подання саме оригіналів кредитного договору, усіх його додатків, графіків, змін до договору, а також первинних банківських документів, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Заявили клопотання про витребування доказів у позивача.
Просять відмовити повністю у задоволенні позову.
20 липня 2026 року через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_2 подала письмові пояснення, у яких деталізувала свою правову позицію щодо необхідності застосування спеціального законодавства України. Зокрема, наголосила, що під час вирішення спору суд повинен керуватися не лише загальними нормами ЦК України, а й ч. 6 ст. 15 Закону України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На думку відповідачки, зазначені закони встановлюють спеціальний режим та відстрочення виконання зобов`язань для осіб, майно та предмети іпотеки яких розташовані на тимчасово окупованій території. Також відповідачка посилається на правові висновки Верховного Суду (зокрема, у постановах від 05.02.2025 у справі № 757/29209/22-ц, у справах № 905/633/19, № 910/23042/16), на принципи верховенства права, добросовісності та пропорційності у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначаючи про недоведеність позивачем розрахунку боргу без урахування вказаного спеціального законодавства.
21 липня 2026 року через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів.
03 серпня 2026 року представником позивача АБ «УКРГАЗБАНК» Петренко О.І. через систему «Електронний суд» подано заяву, у якій позивач повністю відхиляє доводи та заперечення відповідачів. Позивач зазначає, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц було повно встановлено обставини виникнення боргу, а самі відповідачі добровільно зобов`язання не виконували й сплатили борг лише примусово 14.03.2025 у межах виконавчого провадження. Посилаючись на статтю 625 ЦК України та судову практику Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанови від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц) та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанова від 25.05.2022 у справі № 263/8216/20), банк наголошує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат є особливою мірою цивільно-правової відповідальності та способом захисту майнового права кредитора від знецінення коштів. При цьому ухвалення судовим рішенням про стягнення боргу не припиняє грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на компенсацію за ст. 625 ЦК України за весь час прострочення до моменту фактичного виконання рішення суду, незалежно від вини боржника. Відтак, позивач вважає доводи відповідачів безпідставними та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
Також, 03 серпня 2026 року представником позивача АБ «УКРГАЗБАНК» Бокатою А.В. через систему «Електронний суд» подано заперечення на письмові пояснення, подані представником позивача Бокатою А.В., у яких банк детально відхиляє доводи відповідачів стосовно застосування спеціального законодавства України (Законів України № 1207-VII, № 1669-VII) та посилань на судову практику. Представник позивача ОСОБА_3 підкреслює, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц було в повному обсязі встановлено обставини виникнення боргу, а самі відповідачі добровільно зобов`язання не виконували і сплатили присуджену заборгованість та судовий збір лише у примусовому порядку 14.03.2025 після відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами, виданими 01.08.2024. Посилаючись на норми ст. 625 ЦК України та судову практику (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 у справі № 263/8216/20, постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12), банк наголошує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат є особливою мірою цивільно-правової відповідальності за неправомірне утримування коштів та компенсацією за їх знецінення. Нарахування за ст. 625 ЦК України здійснюється незалежно від вини боржника та не залежить від відкриття чи зупинення виконавчого провадження або домовленостей сторін, у зв`язку з чим позивач наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 27 липня 2026 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 27 липня 2026 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів.
03 серпня 2026 року представник позивача адвокат Боката А.В. подала заперечення на письмові пояснення, у яких зазначила про те, що судовим рішенням у справі №408/7167/18-ц суд встановив та підтвердив обставини видачі та отримання кредиту позичальником.
Для примусового виконання зазначеного рішення суд видав позивачу виконавчі листи, які позивач пред`явив до примусового виконання. Виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів закінчено 14.03.2025 з підстав фактичного повного виконання рішення суду. Тобто відповідачі добровільно не виконували власні зобов`язання та виконали рішення суду лише в примусовому порядку.
З посиланням на правовий висновок Верховного Суду зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. 
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Звертає увагу, що у цьому випадку грошове зобов`язання відповідачів виникло на підставі кредитного договору №166/2011-Р від 18.10.2011, укладеного з АБ «УКРГАЗБАНК», а рішення суду в справі №408/7167/18-ц лише підтверджує наявність цих правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Наявність або відсутність домовленостей щодо погашення заборгованості за рішенням суду між стягувачем та боржником не позбавляє права стягувача на нарахування та пред`явлення грошових вимог за ст.625 ЦК України до боржника у разі невиконання грошового зобов`язання після набрання рішенням суду законної сили та не звільняє відповідача від зобов`язання сплатити стягувачу грошові нарахування за ст.625 ЦПК України.
Враховуючи викладене та проаналізувавши зміст отриманих письмових пояснень від Відповідача 2 по справі №186/1235/26, банк зазначає, що наведені у запереченнях відповідачів обставини, міркування та зауваження не спростовують викладені у позовній заяві обставини та не доповнюють справу вагомими аргументами, що могли б в плинути на її вирішення даної, а тому банк повністю заперечує проти цих доводів та заперечень відповідачів.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Оскільки суд призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду судове засідання не проводиться.
Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд встановив таке.
18.10.2011 Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 166/2011-Р, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором банк, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 166/2011-Р/П від 18.10.2011, відповідно до якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Позивач у 2018 році звернувся до Біловодського районного суду Луганської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, розрахованої станом на 05.07.2018.
Біловодський районний суд Луганської області заочним рішенням від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив повністю вказаний позов та стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 79144,24 грн, а також судовий збір у розмірі 1762,00 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 06.01.2022.
Обставини укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, виникнення та розмір заборгованості станом на 05.07.2018 встановлені вказаним рішенням суду, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування.
01 серпня 2024 року Біловодський районний суд Луганської області видав виконавчі листи у справі № 408/7167/18-ц, на підставі яких відкриті виконавчі провадження стосовно обох відповідачів.
Відповідно до інформації про виконавче провадження від 14.05.2026, державний виконавець постановами від 14.03.2025 закінчив вказані виконавчі провадження закінчені у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.
Присуджена рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 заборгованість у розмірі 79144,24 грн погашена відповідачами повністю у межах примусового виконання рішення суду.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 166/2011-Р від 18.10.2011 року. Розрахунок заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів згідно рішення суду», відповідно до якого за період з 06.07.2018 по 23.02.2022 розмір 3% річних становить 8 638,65 грн, інфляційних втрат – 20 836,45 грн.
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона - боржник зобов`язана вчинити на користь другої сторони - кредитора певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, є наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання та підлягають стягненню за весь час прострочення до моменту фактичного виконання відповідного грошового зобов`язання.
При цьому ухвалення судового рішення про стягнення грошової заборгованості саме по собі не припиняє грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період прострочення до фактичного виконання зобов`язання.
Висновки суду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. 
Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
З матеріалів справи суд встановив, що у спірних правовідносинах відповідачі мають перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло із кредитного договору № 166/2011-Р від 18.10.2011, що підтверджується рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц, яким на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 79144,24 грн.
Зазначене рішення суду набрало законної сили 06.01.2022.
Невиконання боржниками обов`язку, який виник на підставі судового рішення, та існування цього зобов`язання у спірний період, про який зазначив позивач у позові свідчать відомості інформації про виконавче провадження, згідно із якою державний виконавець постановами від 14.03.2025 закінчив вказані виконавчі провадження закінчені у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.
Отже, присуджена рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 заборгованість у розмірі 79144,24 грн погашена відповідачами повністю у межах примусового виконання рішення суду.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Також кредитор має право на стягнення інфляційних втрат.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
За цих обставин суд висновує, що у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення з відповідачів у судовому порядку суму процентів річних та інфляційних втрат до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц. 
У постанові від 04 червня 2019 року (справа №916/190/18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Крім цього, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №758/5318/23.
Вказані висновки Верховного Суду є релевантними до спірних правовідносин та підлягають застосуванню судом під час вирішення цієї справи.
Отже, у цій справі між сторонами виник спір щодо стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду (на підставі ст. 625 ЦК України). 
При цьому суд враховує, що таке право наявне у кредитора до моменту його усунення.
З огляду на викладене суд вважає вимоги позову обґрунтованими.
Надаючи оцінку доводам відповідачів, викладеним у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, а також аргументам позивача, суд вважає обґрунтованою позицією позивача про те, що факт повного виконання рішення Біловодського районного суду Луганської області від 06.12.2021 лише 14.03.2025 у примусовому порядку свідчить про наявність тривалого прострочення виконання грошового зобов`язання у спірний період (з 06.07.2018 по 23.02.2022). Посилання відповідачів на обставини збройного конфлікту та неналежне їх повідомлення про обставини наявного у них зобов`язання за договорами кредиту та поруки, а також про несвоєчасне отримання ними копії заочного судового рішення про стягнення заборгованості, не спростовують наявність факту тривалого невиконання рішення суду протягом періоду часу, що зазначений у позові.
Щодо посилання відповідачів на приписи зазначених ними у відзиві та поясненнях нормативно-правових актів, які вони вважають спеціальними суд зазначає, що частина шоста статті 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» регулює питання звільнення від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за умови, якщо предметом іпотеки є майно, розташоване на тимчасово окупованій території. 
Статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачений мораторій на звернення стягнення на предмети іпотеки та застосування іпотечних механізмів.
Водночас предметом цього позову є стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на вже встановлену у судовому порядку заборгованість, у зв`язку з простроченням її сплати, а не звернення стягнення на предмет іпотеки чи стягнення боргу за іпотечним договором. 
З огляду на це зазначені відповідачами спеціальні норми законів № 1207-VII та № 1669-VII не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Суд зазначає, що, відповідно до ст. 625 ЦК України, самостійними елементами компенсації за прострочення грошового зобов`язання є 3% річних від простроченої суми та індексація боргу відповідно до встановленого індексу інфляції. 
3% річних – це визначена законом плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер. 
Інфляційні втрати (індексація) спрямовані на відшкодування кредиторові знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Механізм індексації забезпечує збереження купівельної спроможності грошової суми, що належить кредиторові, на рівні, який був у момент порушення грошового зобов`язання. 
Отже, вимоги позивача не порушують принцип «справедливого балансу» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на вказане суд вважає вимоги позову у цій частині обґрунтованими, оскільки нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палат Верховного Суду, викладеному у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/.
Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за своєю правовою природою пов`язані з кожним окремим періодом прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому позовна давність щодо таких вимог застосовується з урахуванням часу виникнення права на відповідне нарахування.
Суд встановив, що позивач звернувся з цим позовом у червні 2026 року та просить стягнути з відповідачів 3% річних і інфляційні втрати за період з 06.07.2018 по 23.02.2022.
З огляду на вказане суд звертає увагу на таке.
11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України постановою № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року ввів карантин на всій території України.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжувалися на строк дії такого карантину.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, якщо позовна давність за відповідною вимогою не спливла станом на 02.04.2020, то відповідний строк спочатку було продовжено на строк дії карантину, надалі – на строк дії воєнного стану, а з 30.01.2024 перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану.
Суд вважає цей висновок застосовним до спірних правовідносин, оскільки строк позовної давності заявлених позивачем вимог станом на 02.04.2020 не сплив.
Оскільки до позовних вимог вимог за період з 06.07.2018 станом на 02.04.2020 не минув загальний трирічний строк позовної давності, тому до них підлягає застосуванню пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження перебігу позовної давності.
З огляду на вказане суд вважає помилковим твердження відповідачів про можливість обрахунку строку позовної давності в інший спосіб, оскільки такий підхід не враховує того, що на момент набрання чинності Законом № 540-IX строк позовної давності щодо вимог, заявлених за період з 06.07.2018, не сплив.
З огляду на вказане суд зазначає, що позов поданий до суду у межах строку позовної давності, а тому протилежні доводи відповідача є помилковими та не ґрунтуються на приписах закону.
Щодо розміру заявлених до стягнення сум суд зазначає таке.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з 06.07.2018 по 23.02.2022, згідно з яким 3% річних становлять 8638,65 грн, інфляційні втрати – 20836,45 грн, відповідачі математично не спростували та не надали власний контррозрахунок із зазначенням у ньому правильного, на його думку, обрахунку по кожному з видів заборгованості.
Також відповідачі не надали докази здійснення ними сплат на погашення цієї заборгованості.
Суд встановив, що наявні у матеріалах справи докази належно та достатньо підтверджують період невиконання відповідачами обов`язку за судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Суд бере до уваги, що, заперечуючи проти вимог позову, відповідачі не заперечують щодо наявності цього рішення суду та періоду часу, протягом якого воно не було ними виконане.
Суд враховує, що вказані у позові суми нарахування зазначених видів компенсації на підставі ст. 625 ЦК України здійснені за період до 23.02.2022, а також відповідно до приписів чинного законодавства.
З огляду на вказане суд висновує про те, що позивач довів розмір заборгованості, яка наявна у відповідачів за прострочення виконання зобов`язання у спірних правовідносинах та розмір якої вказаний у позові.
Щодо доводів відповідачів про відсутність у матеріалах справи та не надання позивачем оригіналів кредитного договору, договору іпотеки та правовстановлюючих документів на квартиру, у зв`язку з чим відповідачі ставлять під сумнів надані позивачем копії на їх відповідність оригіналам та вказують про неможливість розгляду справи без оригіналів цих документів та без дослідженням судом інформації про рух коштів на рахунках відповідачів, суд зазначає, що предметом цієї справи не є вирішення питання про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором кредиту, а тому вказані обставини, інформацію про які містять зазначені відповідачами документи, не входять до предмету доказування в цій справі.
Суд наголошує, що за повної відсутності будь-яких доказів з боку відповідачів, їхні заперечення проти позовних вимог мають виключно декларативний характер та не спрямовані на спростування конкретних фактичних обставин, на доведення яких позивач надав належні і достатні докази. 
Водночас процесуальний закон передбачає застосування принципу «affirmanti incumbit probatio» який означає, що «хто стверджує, той і доводить». 
Реалізація принципів рівності та змагальності сторін передбачає не лише наявність процесуальних прав, а й обов`язок сторін добросовісно ними користуватися, у тому числі шляхом належного доказового підтвердження своїх вимог і заперечень.
З огляду на це суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів, які вони виклали у відзиві на позов та поясненнях.
Також суд зазначає, що одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц висловила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
На позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.
На відповідача покладено обов`язок спростувати заявлені у позові вимоги.
Отже, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. 
Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
За умови доведення як факту отримання відповідачем коштів, так і користування ними, саме на останньому лежить процесуальний обов`язок спростувати наявність решти заборгованості за тілом кредиту.
За наслідком розгляду цієї справи суд дійшов висновку про те, що позивач довів факт прострочення відповідачами грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а відповідачі не виконали обов`язку спростування цих обставин. 
Отже, відповідачі на власний розсуд розпорядилися своїми правами, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.
З огляду на солідарний характер основного зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, стягнення зазначених сум підлягає здійсненню з відповідачів у солідарному порядку.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідачі на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн (100% задоволених позовних вимог), тобто по 1331,20 грн з кожного відповідача.
Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
вирішив:
Задовольнити повністю позов.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 29 475 (двадцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень 10 копійок інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку із невиконанням рішення Біловодського районного суду Луганської від 06.12.2021 у справі № 408/7167/18-ц за період з 06.07.2018 по 23.02.2022.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Реквізити учасників справи:
Позивач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», код ЄДРПОУ 23697280, адреса: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .
Повне судове рішення складене 14.09.2026.

Суддя Сніжана АНАПРІЮК