ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2203/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3909/26 Категорія: на ухвалу | Петренко О. В.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Новіков О. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Черкаси :
Черкаський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача | Новікова О. М.,
суддів: | Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
за участю секретаря | Костенко А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 серпня 2026 року (провадження № 2-з/711/31/26) про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_2 про бездіяльність Служби у справах дітей Черкаської міської ради, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні житлом, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

23 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м.Черкаси з вказаною позовною заявою, в якій просив суд надати ОСОБА_2 можливість та можливість службі у справах дітей в 5-ти денний строк добровільно надати дозволи на продаж квартири з одночасною купівлею двох рівноцінних без розгляду в судовому засіданні; визнати дії служби у справах дітей Черкаської міської ради протиправними та дозволити реалізацію квартири, що належить позивачу; зобов`язати осіб, що перешкоджають проживанню дитини, відшкодувати моральну та матеріальну шкоду за недопуск до житла у сумі середнього розміру оренди однокімнатної квартири в м. Черкаси у сумі 12 000,00 грн.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Черкаської міської ради про бездіяльність служби у справах дітей направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.
03 серпня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом тимчасового вселення на час розгляду справи малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його законних представників до житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 не чинити перешкод дитині ОСОБА_3 у користуванні вказаним житловим приміщенням, зокрема забезпечити безперешкодний доступ та надати ключі законному представнику дитини від всіх дверей та коди від охоронної сигналізації (вхідний №33741/26 від 04.08.2026).
Заява обґрунтована тим, що наразі триває судовий розгляд і рішення по суті ще не ухвалено, однак відповідач ОСОБА_2 продовжує чинити протиправні перешкоди: змінила замки у вхідних дверях, встановила тамбурну решітку, відеонагляд та заключила незаконно (без погодження з власником) договір з охоронною компанією, не надає позивачу ключі та код від охоронної сигналізації. Не допускає позивача та дитину до житла, де дитина має законне право проживати, а саме є зареєстрована, оскільки житло є одноосібною власністю позивача. Тим більше, оскільки відповідач ОСОБА_2 має у власності дві квартири, питання про вселення неповнолітнього ОСОБА_3 , до житла має вирішуватись негайно
Також позивач зазначає про те, що через дії відповідача дитина позбавлена доступу до свого постійного місця проживання та умов для нормального навчання і розвитку. Позивач з дитиною змушені проживати в будинку без опалення, газопостачання, гарячої води, водовідведення та можливості для приготування їжі, особливо навесні, взимку та восени, оскільки майже відсутнє електропостачання, що завдає дитині значних моральних та фізичних страждань та порушує її базові права. У цьому контексті позивач зазначає про те, що у зв`язку з відсутністю світла та опалення дитина тривалий час (близько 60 днів) хворіла, про що було також повідомлено Службі в справах дітей.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.08.2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив вимоги заяви задовольнити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що забезпечення позову шляхом тимчасового вселення малолітньої дитини є вирішенням спору по суті. Таке рішення порушує норми процесуального права (ст. 149 ЦПК України) та матеріального права (ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 156 ЖК України).
Тривалий судовий розгляд без забезпечення позову позбавляє дитину гарантованого права на житло, завдаючи шкоди її психоемоційному стану.
Також зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві особистої власності. ОСОБА_2 втратила статус члена сім`ї у 2018 році внаслідок розлучення, не зареєстрована у вказаному житлі та володіє двома іншими квартирами, проте протиправно чинить перешкоди в доступі, змінивши замки.
Невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист прав позивача та малолітньої дитини, оскільки відповідач ігнорує інтереси дитини, а Служба у справах дітей не вживає належних заходів захисту.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у вжитті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 149 ЦПК України якою передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками цього судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.149, 150 ЦПК України викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 214/2673/24 (провадження № 61-17501св24).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, ч. 10 ст. 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки забезпечення позову в обраний позивачем спосіб (зобов`язання ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 не чинити перешкод дитині ОСОБА_3 у користуванні вказаним житловим приміщенням) є фактично вирішенням справи по суті, що суперечить положенням ч. 10 ст. 150 ЦПК України, а відповідно і свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в даній справі.
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Позивач просить забезпечити позов шляхом тимчасового вселення малолітньої дитини та його законних представників до квартири, заборонивши чинити перешкоди у доступі до житла.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Проте, позивачем не надано суду обґрунтування та доказів об`єктивних обставин, що невжиття означеного заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
При цьому, не передбачено процесуальним законом здійснення заходів забезпечення позову, яке ґрунтується виключно на припущеннях про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, що не підтверджені належними засобами доказування.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 серпня 2026 року (провадження №2-з/711/31/26) про відмову в забезпеченні позову – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2026 року.

Судді: