Справа № 308/12151/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2026 року         місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді – Світлик О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Чепи М.С.,
заявниці – ОСОБА_1 ,
представника заявниці – Петюшки Р.В.,
заінтересованої особи – ОСОБА_2 ,
представника заінтересованої особи – Поповича Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Петюшка Роман Васильович, де заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно її батька ОСОБА_2 .
На обґрунтування заяви зазначила, що до листопада 2025 року вона разом із донькою проживала із заінтересованою особою за адресою: АДРЕСА_1 . За твердженням заявниці, через авторитарний характер батька та постійні конфлікти спільне проживання стало неможливим. Заявниця вказує, що під час одного з таких конфліктів ОСОБА_2 застосував до неї фізичну силу, внаслідок чого вона отримала травму голови, на підтвердження чого надала медичні документи.
Побоюючись повторення подібних дій та піклуючись про фізичний і психологічний стан малолітньої доньки, заявниця у листопаді 2025 року переїхала разом із нею до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 . У зазначеній квартирі заявниця придбала за власні кошти необхідну побутову та комп`ютерну техніку, яку використовує для віддаленої роботи, а донька – для навчання.
Заявниця стверджує, що після її переїзду ОСОБА_2 неодноразово в ультимативній формі вимагав, щоб вона разом із донькою повернулася проживати до нього, або залишила дитину проживати з дідом. У разі невиконання цих вимог він погрожував створити їй нестерпні умови проживання, ображав нецензурними словами, принижував її материнські якості та авторитет перед донькою, називав її нікчемною матір`ю і переконував дитину слухати лише його.
Крім того, заявниця посилається на надмірний контроль ОСОБА_2 за поведінкою онуки, зокрема влітку 2025 року, коли він, за її словами, примушував дитину по декілька годин на день займатися навчанням, суттєво обмежував тривалість її прогулянок та спілкування з іншими дітьми. Заперечення заявниці щодо таких методів виховання призводили до конфліктів, під час яких ОСОБА_2 кричав на неї, ображав та нецензурно висловлювався.
Заявниця зазначає, що вранці 10 серпня 2026 року ОСОБА_2 прийшов до квартири на АДРЕСА_3 . Тихого та повідомив, що звернувся до енергопостачальника із заявою про припинення електропостачання належної йому квартири. При цьому заявив, що не вживатиме заходів для його відновлення доти, доки заявниця разом із донькою не повернеться проживати до нього.
У зв`язку із зазначеними діями заявниця викликала працівників поліції. За результатами реагування 10 серпня 2026 року стосовно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис серії АА №633232 строком на десять діб, яким його зобов`язано залишити місце проживання постраждалої особи, заборонено входити та перебувати у ньому, а також у будь-який спосіб контактувати із заявницею.
Заявниця неодноразово зверталася до ПрАТ «Закарпаттяобленерго» з проханням відновити електропостачання, однак отримала відмову з посиланням на те, що вона не є власником квартири та стороною відповідного договору, а поновлення електропостачання можливе лише за зверненням або згодою ОСОБА_2 . Водночас заявниця зазначає, що фактично проживає у квартирі разом із малолітньою донькою та сплачувала комунальні платежі.
На переконання заявниці, припинення електропостачання позбавило її можливості належно працювати віддалено, а дитину – користуватися комп`ютерною технікою та готуватися до навчального року. Через відсутність електроенергії вони не можуть користуватися холодильником, пральною машиною, пилососом, засобами підігріву води та іншою побутовою технікою, що істотно погіршує умови їхнього проживання.
Для захисту своїх прав заявниця також зверталася до соціальної служби та служби у справах дітей Ужгородської міської ради, працівники яких здійснили обстеження умов проживання сім`ї та склали відповідні акти.
Крім того, 11 серпня 2026 року заявниця звернулася до Ужгородського районного управління поліції із заявою щодо припинення електропостачання та здійснення тиску на дитину. Звернення зареєстроване в журналі єдиного обліку за №17572. Згідно з відповіддю Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області, за результатами перевірки стосовно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №987536 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, який направлено до суду для розгляду.
Заявниця стверджує, що після винесення термінового заборонного припису ОСОБА_2 продовжив чинити на неї психологічний тиск, погрожувати забрати дитину та вимагати повернення до нього. Економічне насильство, на її думку, має триваючий характер, оскільки електропостачання квартири не відновлено.
Посилаючись на положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявниця вважає, що дії ОСОБА_2 мають ознаки психологічного та економічного домашнього насильства, а також свідчать про наявність ризику його продовження.
У зв`язку із цим просить видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на шість місяців, яким: заборонити йому перебувати у місці проживання заявниці та її малолітньої доньки за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати усунути перешкоди у користуванні належною заявниці побутовою та комп`ютерною технікою шляхом вжиття всіх необхідних і залежних від нього заходів для відновлення електропостачання зазначеної квартири; обмежити його спілкування із заявницею та її малолітньою донькою; заборонити йому наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця їхнього фактичного проживання та інших місць їхнього частого відвідування.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвокат Попович Р.В. подав відзив на заяву, у якому заперечив проти задоволення заяви у повному обсязі.
ОСОБА_2 визнав, що заявниця є його донькою, а ОСОБА_3 – онукою, що квартира на АДРЕСА_2 належить йому на праві особистої приватної власності, що він звернувся до енергопостачальника із заявою про припинення електропостачання квартири, а також що 10 серпня 2026 року стосовно нього було винесено терміновий заборонний припис.
Водночас заінтересована особа заперечує вчинення домашнього насильства щодо заявниці або її доньки, систематичність будь-яких протиправних дій, наявність ризиків продовження або повторного вчинення домашнього насильства, а також здійснення після 10 серпня 2026 року погроз, переслідування чи іншого тиску.
Заінтересована особа зазначає, що квартира на АДРЕСА_3 . Тихого належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 9 лютого 2010 року. У квартирі зареєстрований лише він, тоді як заявниця та її донька зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Договір найму чи інший договір щодо користування квартирою між сторонами не укладався, а проживання заявниці та дитини здійснювалося за дозволом власника.
ОСОБА_2 вказує, що фактично проживає окремо від заявниці за адресою її зареєстрованого місця проживання на АДРЕСА_4 , тому спільного проживання між сторонами немає. Договір про постачання електричної енергії укладений із ним як із власником квартири та споживачем, а заявниця стороною такого договору не є. Крім того, він має намір відчужити належну йому квартиру, а звернення заявниці до суду, на його переконання, спрямоване на перешкоджання реалізації ним прав власника.
На думку заінтересованої особи, надані заявницею документи не підтверджують учинення ним психологічного або фізичного насильства. У терміновому заборонному приписі зазначено лише економічне насильство стосовно ОСОБА_1 , тоді як малолітня ОСОБА_3 постраждалою особою у ньому не вказана. Матеріали справи також не містять доказів порушення ним термінового заборонного припису.
Щодо медичних документів ОСОБА_2 зауважує, що вони підтверджують лише забій м`яких тканин голови, а не струс головного мозку, не містять відомостей про механізм виникнення ушкодження та не встановлюють, що його заподіяв саме він. Також, на його думку, дата медичного звернення не узгоджується з викладеною заявницею хронологією подій.
Заінтересована особа вважає, що між сторонами фактично існує житловий та майновий конфлікт щодо користування квартирою, який заявниця намагається вирішити шляхом отримання обмежувального припису. Звернення власника до енергопостачальника щодо припинення електропостачання належного йому об`єкта він розцінює як реалізацію прав власника, а не як економічне насильство.
ОСОБА_2 також зазначає, що вимога про відновлення електропостачання не може бути вирішена в порядку окремого провадження, оскільки квартира не є спільною сумісною власністю сторін або особистою приватною власністю заявниці, а відновлення електропостачання стосується договірних відносин між ним та ПрАТ «Закарпаттяобленерго». На його думку, у цій частині наявний спір про право, який повинен розглядатися в порядку позовного провадження.
Заперечуючи проти обмеження спілкування з онукою, заінтересована особа вказує, що доказів учинення насильства щодо дитини не надано, а заняття з нею навчанням та контроль за тривалістю прогулянок є проявами піклування і педагогічними розбіжностями між дорослими. Заборону перебувати у квартирі та наближатися до неї він вважає непропорційним втручанням у право власності, оскільки квартира належить йому та є місцем його реєстрації.
Крім того, заінтересована особа посилається на відсутність у матеріалах справи належної оцінки ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Зазначає, що єдиною зафіксованою подією є припинення електропостачання 10 серпня 2026 року, терміновий заборонний припис він не порушував, із заявницею спільно не проживає, її не переслідує та не вчиняє дій, спрямованих на контакт із нею всупереч її волі.
На підставі наведеного ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі, а в разі неприйняття його заперечень щодо вимоги про відновлення електропостачання — залишити заяву в цій частині без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України у зв`язку з наявністю спору про право.
У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник — адвокат Петюшка Р.В. заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві, та просили їх задовольнити.
Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник — адвокат Попович Р.В. проти задоволення заяви заперечили, підтримали доводи відзиву та просили відмовити у видачі обмежувального припису.
Заявниця ОСОБА_1 та її представник – адвокат Петюшка Р.В. у судовому засіданні вимоги заяви підтримали повністю та просили задовольнити.
Заінтересована особа – ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили проти задоволення заяви.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Як встановлено судом зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 18 травня 1989 року, заявниця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою заінтересованої особи – ОСОБА_2 .
Прізвище дружини після реєстрації шлюбу 20.02.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 20.02.2010 Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції.
Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Ужгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 28.03.2019, підтверджено, що у ОСОБА_6 (батько) та ОСОБА_1 (мати) ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 .
Учасники справи визнають факт реєстрації місця проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_1 , тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.
Згідно з довідкою про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою відділом реєстрації місця проживання Департаменту забезпечення надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.08.2026 №3936/03.4-21, відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою:  АДРЕСА_2 , зареєстрований саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Водночас у судовому засіданні учасники справи визнали обставину фактичного місця проживання заінтересованої особи не за місцем реєстрації, а за адресою: АДРЕСА_1 , тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказаний факт не підлягає доказуванню.
Відповідно до поданого заінтересованою особою витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області за номером витягу:27203903 від 03.09.2010, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою:  АДРЕСА_2 (частка 1/1). Підстава виникнення права власності – договір дарування від 09.02.2010
Майно, набуте за договором дарування, є особистою приватною власністю обдаровуваного.
Отже, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності.
Житло є складовим елементом достатнього життєвого рівня, право на який має кожен (стаття 48 Конституції України, пункт 1 статті 25 Загальної декларації прав людини 1948 року, пункт 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року).
Право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, – у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України наголошує, що Конституція України встановлює, зокрема у статті 47, різні способи реалізації права на житло і не пов`язує можливості реалізації цього права з постійним проживанням особи у тому чи іншому населеному пункті (з місцем проживання) (рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 135 Житлового кодексу Української РСР від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019).
У судовому засіданні ОСОБА_1 не підтвердила наявність правових підстав для проживання у житлі, належному її батьку.
Натомість ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що донька з кінця 2025 року за вищезгаданою адресою проживала з його власної волі і його донці відомо з весни цього року про його намір продати належну йому на праві власності квартиру. Відключення електроенергії пояснив правом, реалізованим ним як власником житла. 
У судовому засіданні ОСОБА_2 категорично заперечив той факт, що він пропонував донці з онукою повернутися для спільного проживання до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №633232 від 10.08.2026 ОСОБА_2 10.08.2026 за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство економічного характеру відносно своєї лотки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Щодо кривдника застосовано відповідні заходи заборонного припису. Припис винесений строком на 10 діб з 10.08.2026 по 20.08.2026.
Доказів порушення термінового заборонного припису станом на день розгляду справи учасниками не подано.
Згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку №17572 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12 серпня 2026 року 11.08.2026 о 16:01 надійшла заява до РУ про те, що 11.08.2026 о 15:49 до чергової частини Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшла письмова заява від ОСОБА_1 , яка просить прийняти міри до ОСОБА_2 , який 10.08.2026 о 08:00 відключив від світла квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де остання мешкає зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , а саме ОСОБА_2 направив до Закарпаттяобленерго та замовив відключення світла у вищевказаній квартирі, а також здійснює тиск на дитину.
За результатами розгляду адвокатського запиту Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області надано відповідь від 18.08.2026 №123108-2026 з довідкою про результат розгляду матеріалів по зверненню гр. ОСОБА_1 , які зареєстровані в ІКС ІПНП Ужгородського РУП №17572 від 11.08.2026.
У згаданій довідці зазначено, що гр. ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, протокол серії ВАД №987536, який для розгляду направлено до Ужгородського міськрайонного суду.
За повідомленням представника заявниці ОСОБА_9 протоколи, складені відносно ОСОБА_2 щодо вчинення ним адміністративних правопорушень за ст. 173-2 КУпАП, надійшли до суду 21 серпня 2026 року та ще по суті не розглянуті.
У судовому засіданні при дослідженні талону №640 травматологічного пункту КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради про прийом ОСОБА_10 16.01.2026 (час звернення 16:15), що містить діагноз «забій м`яких частин голови», не містить вказівку щодо механізму заподіяння травми. Крім того заявниця у судовому засіданні підтвердила факт втрати оригіналу вказаного документа – талону №640. З огляду на вказане, суд не в змозі констатувати, що тілесні ушкодженні, вказані у талоні №640 травматологічного пункту, завдані саме ОСОБА_2 .
У судовому засіданні досліджено платіжні документи щодо придбання заявницею упродовж 2024-2026 років товарів, що живляться від електромережі, а саме: холодильника, пральної машини,маршрутизатора, світильників стельових, веб-камери, планшета, пилососа для прибирання, реле напруги.
Досліджуючи у судовому засіданні виписки по картці, платіжні документи заявниці з метою підтвердження оплати нею комунальних послуг за квартири, належні батьку – заінтересованій особі у справі, ОСОБА_2 не заперечував обставини оплати комунальних послуг донькою.
Крім того, учасники справи визнали обставину відключення електроенергії за заявою ОСОБА_2 10.08.2026 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Подана 15.08.2026 заявницею заява – звернення до ПрАТ «Закарпаттяобленерго» з проханням укласти договір щодо електропостачання за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , залишилася без реагування.
Згідно з дослідженими у судовому засіданні актами оцінки потреб сім`ї/особи №148, 151 від 11.08.2026 та 13.08.2026 сім`я потребує одноразове інформування, консультування.
Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Пунктом 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти.
Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Відповідно до п. 3, 6, 7, 8, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі – постраждала особа), – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, а також викладені у заяві обставини, дії ОСОБА_2 по відношенню до заявниці є проявом психологічного та фізичного насильства.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
За приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.
При цьому «оцінка ризиків» та «наявність ризиків» – є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.
Частиною 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні Європейського суду з прав людини «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» (GC), n. 55182, «Idalov v. Russia» (GC), 91183.
Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145).
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.  При цьому, за ст. 198 СК України підставою виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина є наявність факту непрацездатності останніх та можливість у батьків надавати матеріальну допомогу.  Стаття 265 СК України регламентує обов`язок баби, діда утримувати внуків своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.  Заявницею не доведено юридичний обов`язок ОСОБА_2 забезпечити її та онуку житлом. 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України). За змістом права власності, визначеним ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.  На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У розумінні ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Житлове приміщення, яке члени сім`ї власника житла мають право займати, визначається його власником (ст. 405 ЦК України).
Відтак відсутні підстави для беззаперечного ствердження, що правовідносини ОСОБА_2 з енергопостачальною компанією мають характер економічного насильства відносно його доньки та онуки.
Жодного доказу щодо вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_1 та онуки – ОСОБА_3 до заяви не надано.
Враховуючи надані заявницею докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що відсутні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного та економічного характеру щодо заявниці та онуки, у зв`язку із цим заява про видачу обмежувального припису до задоволення не підлягає. 
Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. 13, 76-82, 259, 263-265, 350-5, 350-6, 350-8, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Петюшка Роман Васильович, де заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 . 
Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Дата складення повного судового рішення – 27 серпня 2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області         О.М. Світлик