КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року місто Київ № 320/18579/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю. розглянув у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині ненадання ОСОБА_1 відповідного часу для відпочинку в кількості 152 дні пропорційно дням виконання службових обов`язків у вихідні дні під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 ;
- зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ненадання відповідного часу для відпочинку в кількості 152 дні пропорційно дням виконання службових обов`язків у вихідні дні за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 у розмірі середньомісячного грошового забезпечення станом на момент виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (13.03.2025).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 у період з 01.02.2023 по 13.03.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.02.2023 № 59 та від 13.03.2025 № 72.
Під час проходження військової служби позивач направлявся у відрядження для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а також у відрядження на НОМЕР_2 загальновійськовий полігон поблизу АДРЕСА_1 , на полігон поблизу АДРЕСА_2 та до району відновлення військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_3 . За час участі у вказаних заходах позивач виконував службові обов`язки у вихідні дні, загальна кількість яких становить 152 дні.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2025 № 72 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переміщенням до нового місця проходження військової служби - Національного університету імені Тараса Шевченка - на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.02.2025 № 246.
Однак перед виключенням позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 не було вирішено питання щодо надання йому днів відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні дні, що є порушенням його права на відпочинок. Позивач зазначає, що військова частина НОМЕР_1 була зобов`язана надати йому відповідний час для відпочинку в кількості 152 (сто п`ятдесят дві) доби на підставі частин 4, 6 статті 10 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 3 Розділу ІІ Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 № 27. 
Враховуючи той факт, що відносини позивача з військовою частиною НОМЕР_1 фактично припинилися з моменту виключення його зі списків особового складу, наразі неможливо поновити порушене право на відпочинок у натурі — шляхом зобов`язання відповідача надати відповідний час для відпочинку. З огляду на це, позивач просить суд захистити його право шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за ненадані 152 дні відпочинку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу (13.03.2025), ототожнивши такі дні відпочинку з відпустками, за невикористання яких законодавством передбачена виплата грошової компенсації, та застосувавши аналогію закону.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів.
Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та вказав, що військовослужбовцям, які виконують службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні у межах пункту дислокації військової частини, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, а у випадку виконання ним службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, військовослужбовцю надається відповідний час (інший день) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. При цьому, наведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби. Вказане твердження узгоджується з приписами п. 7 розділу І Порядку № 260, згідно з яким за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача на норми матеріального права, які регулюють виплату грошового забезпечення військовослужбовцям позивачем відхиляються у повному обсязі, оскільки вони, як зазначає позивач, не стосуються предмету доказування.
За посиланнями позивача, відповідач у разі заперечення проти адміністративного позову у даній справі був зобов`язаний доводити правомірність своєї бездіяльності в частині ненадання позивачу відповідного часу для відпочинку або ж спростовувати твердження позивача в частині ненадання зазначених у адміністративному позові днів відпочинку із наданням до суду відповідних доказів або довести відмову позивача від отримання зазначеного часу для відпочинку, чого відповідачем зроблено не було.
У відповіді на відзив позивачем заявлено клопотання про витребування у військової частини НОМЕР_1 : копію (витяг) Журналу даних щодо часу виконання службових обов`язків військовослужбовцями Збройних Сил України у вихідні, святкові та неробочі дні з подальшим наданням часу для відпочинку за формою згідно Додатку 4 до наказу Міністерства оборони України від 19.01.2016 №27 в частині, що стосується обліку виконання ОСОБА_1 службових обов`язків у вихідні дні; витяги (копії) наказів командира військової частини НОМЕР_1 про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022, за весь період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 та копії рапортів про виконання ОСОБА_1 службових обов`язків для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою кабінету міністрів України від 28.02.2022 №168.
Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною першою статті 80 КАС передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (частина друга статті 80 КАС).
Суд акцентує, предметом спору у справі, що розглядається, є питання наявності правових та фактичних підстав для виплати позивачу компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку пропорційно дням виконання службових обов`язків у вихідні дні за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 у розмірі середньомісячного грошового забезпечення.
Разом із тим, клопотання позивача не містить чітких посилань на обставини, які може підтвердити інформація (відомості) та документи (письмові докази), які просить він витребувати, або які аргументи вони можуть спростувати, у взаємозв`язку з предметом дослідження у даній справі.
Відповідно до статті 73 КАС належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Також, в порушення вимог пункту 4 частини другої статті 80 КАС України не зазначено заходи, яких заявник вжив для отримання цих доказів самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання таких доказів.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що клопотання про витребування доказів задоволенню не підлягає.
Також, позивачем заявлено клопотання про направлення до Верховного Суду подання про розгляд справи №320/18579/25 як зразкової.
Вирішуючи клопотання про передачу справи на розгляд до Верховного Суду, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України типові адміністративні справи - це:
- адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги (пункт 21);
- зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення (пункт 22).
Порядок і умови ініціювання та вирішення питання про відкриття провадження у зразковій справі наведені у статті 290 КАС України.
У відповідності до частини першої статті 290 КАС України, якщо у провадженні одного або декількох адміністративних судів перебувають типові адміністративні справи, кількість яких визначає доцільність ухвалення зразкового рішення, суд, який розглядає одну чи більше таких справ, може звернутися до Верховного Суду з поданням про розгляд однієї з них Верховним Судом як судом першої інстанції.
Приписами частини другої статті 290 КАС України визначено, що у поданні про розгляд справи Верховним Судом як зразкової зазначаються підстави, з яких суд, що надає подання, вважає, що справа має бути розглянута Верховним Судом як зразкова, в тому числі посилання на типові справи.
Таким чином, звернення до Верховного Суду з поданням про розгляд конкретної адміністративної справи як зразкової є правом (а не обов`язком) суду, у провадженні якого перебуває певна кількість типових справ.
Також слід зазначити, що інститут зразкової справи запроваджений з метою вирішення Верховним Судом питань застосування норм матеріального права у значній кількості адміністративних справ, які характеризуються аналогічними позовними вимогами та підставами виникнення спору, однаковими нормами, які регулюють спірні відносини, а також відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень.
Лише наявність усіх вищезазначених ознак типових справ та їх значна кількість є підставою для висновку про доцільність звернення до Верховного Суду з поданням про розгляд справи як зразкової задля забезпечення передбачуваності та єдності правозастосовчої практики у певній категорії спірних відносин та швидкого розгляду великої кількості однотипних справ.
З урахуванням наведеного, суд не вважає доводи позивача обґрунтованими та не вбачає доцільності звернення до Верховного Суду з поданням про розгляд цієї справи як зразкової.
Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про направлення даної справи до Верховного Суду для вирішення питання про її розгляд як зразкової.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив таке.
Позивач у період з 01.02.2023 по 13.03.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач 152 дні виконував службові обов`язки у вихідні дні, що не заперечується відповідачем. 
Як зазначає позивач, що не заперечується відповідачем, перед виключенням позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 не було вирішено питання надання позивачу днів відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні дні.
Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що в даній справі не є спірними кількість днів виконання позивачем службових обов`язків у вихідні дні, предметом даного спору є невиплата компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні дні.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначено Законом України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно із ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Приписами ст. 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч.ч.1, 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно із ч. 4, ч. 6 ст. 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).
Отже, основним законом, що регулює відносини військовослужбовців під час проходження служби у Збройних Силах України є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. Цим нормативно-правовим актом не передбачено виплати компенсації за невикористані дні за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні.
Міністерством оборони України 07 червня 2018 року видано наказ №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».
Пунктом 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, передбачено, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Розділом XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, визначено складові грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю у разі його звільнення з військової служби.
За наслідком дослідження їх переліку судом встановлено, що вказаними нормами також не передбачено виплату військовослужбовцю компенсації невикористаних днів відпочинку за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні.
Крім того, слід врахувати, що згідно із положеннями пункту 3 розділу II Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 №27, в умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються, зокрема, завдання із надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.
Відповідно до п.2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
Пунктом 8 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, передбачено, що на військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, поширюється розпорядок дня (режим робочого часу) того органу військового управління, військової частини, установи, організації, підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.
Отже, аналіз вказаних приписів законодавства дає підстави для висновку, що військовослужбовцям, які виконують службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні у межах пункту дислокації військової частини, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, а у випадку виконання ним службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, військовослужбовцю надається відповідний час (інший день) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.
При цьому, наведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби.
Таким чином, ані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані іншим нормативно-правовим актом не передбачено грошової компенсації за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
Між тим, суд зазначає, що норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульовано спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час. Норми Кодексу законів про працю могли б бути застосовані, як субсидіарні, в разі не врегулювання спірного питання спеціальними нормами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 803/1755/16.
Суд також уважає безпідставним посилання позивача на те, що розгляд даної справи необхідно здійснювати через призму порушеного права позивача на відпочинок, адже даний спір стосується саме отримання компенсації, а не днів відпочинку.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, відповідно в їх задоволенні суд відмовляє.
Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Відомості про сторони та інших учасників справи: 
позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 );
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 ).
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоус А.Ю.