ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/13533/20 Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/813/26, 22-ц/818/802/26, 22-ц/818/804/26, 22-ц/818/805/26
Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.,
суддів колегії: Гєрцика Р.В., Люшні А.І., 

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року із запереченнями на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова 21 травня 2024 року, на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року та на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова 13 грудня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - КП «Житлокомсервіс») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період із 01 квітня 2014 року до 01 вересня 2020 року у розмірі 12816,47 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та споживачем послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій. Однак, на порушення приписів чинного законодавства, свого обов`язку щодо проведення оплати за надані йому послуги не здійснював, унаслідок чого у нього утворилась заборгованість за вказаний період у розмірі 12 816,47 грн.
Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т. В. Передано заяву про відвід разом із матеріалами справи іншому судді, який не входить до складу суду та визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, для розгляду.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Штих Т. В. від розгляду цивільної справи за позовом КП «Жилкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року позовні вимоги КП «Жилкомсервіс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території за період із 01 вересня 2017 року до 01 вересня 2020 року в розмірі 8 509,41 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, встановивши наявність у відповідача заборгованості за надані позивачем послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, дійшов висновку про її стягнення у межах позовної давності, про застосування якої до спірних правовідносин просив відповідач.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінено.
Компенсовано КП «Жилкомервіс» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1387,32 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховного Суду від 26 серпня 2025 року постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року, якими повернуто апеляційні скарги ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати заочне рішення першої інстанції, ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 травня 2024 року , ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2023 року, ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2023 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, про що зазначено у зустрічній позовній заяві, відзиві, заяві про перегляд заочного рішення та підтверджується пенсійним посвідченням, тому витрати по сплаті судового збору у сумі 1387,32 грн не підлягають стягненню з нього на користь позивача, а їх слід компенсувати позивачу за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказує, що судом не враховано та не розглянуто відзив на позовну заяву, не з`ясував обставин справи, які мають суттєве значення для правомірного вирішення справи, не дослідив та не дав жодної оцінки обставинам та наданим доказам, взагалі не досліджував доказів та матеріали справи які мають суттєве значення при вирішення справи, які суд вважав встановленими.
Зазначає, що відповідно до рішення Виконавчого комітету ХМР «ро визнання виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова від 20.12.2006 №1186» КП «Жилкомсервіс» є виконавцем послуг у житловому фонді комунальної власності, до якої будинок АДРЕСА_2 не відноситься.
Не вбачається, на підставі яких саме доказів судом встановлено факт надання послуг позивачем у спірний період, перелік наданих послуг та споживання таким послуг відповідачем. При цьому суд, не з`ясовано правових підстав для здійснення відповідачем оплати за надання житлово-комунальних послуг.
Зауважує, що згідно п.8 Порядку здійснення перерахунку вартості послуги з управління багатоквартирним будинком у період її ненадання, надання невідповідної якості КМУ від 05.06.2019 №482 обсяг фактично наданої послуги та фактично понесених управителем витрат на надання такої послуги повинен підтверджений відповідною первинною документацією, яка в матеріалах справи відсутня.
Вважає, що КП «Жилкомсервіс» не є легітимним балансоутримувачем жодного з тих багатоквартирних житлових будинків, що перебувають у нього на балансі і не може проводити будь-які роботи по утриманню будинку, прибудинкової території та управлінню будинку прибудинкової території та як не маж на це правових підстав.
Вказує, що позивачем не надано жодного доказу про те, що ці послуги йому надавались та їх вартість.
Вказує, що заявлений відповідачем відвід судді Штих Т.В. не було вирішено судом відповідно до вимог чинного законодавства, доводи відповідача невідхилені судом, а відповідно і мотиви їх відхилення. Не надана мотивована оцінка кожному аргументу, наведеному відповідачем.
Також зазначає, що у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення, так як на момент ухвалення рішення не існувало одночасного існування умов.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржене рішення не зовсім відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позов пред`явлений 01.10.2020 р., до позовних вимог підлягає застосуванню позовна давність, заявлена відповідачем, тому стягненню підлягає заборгованість у сумі 8509,41 грн. та судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду по суті позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються КП «Жилкомсервіс».
Рішеннями Харківської міської ради встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Харкова та визначено виконавців житлово комунальних послуг, зокрема КП «Жилкомсервіс».
За період з 01.04.2014 року по 01.09.2020 року сума заборгованості відповідача за отримані ним послуги становить згідно довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг – 12816,47 грн.
Звертаючись до суду із позовом, КП «Жилкомсервіс» посилалося на те, що відповідач не виконує свої обов`язки щодо сплати вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для стягнення з них суми заборгованості.
Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначеніЗаконом України "Про житлово-комунальні послуги".
За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01.04.2012 по 31.03.2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, ( далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017року №2189-VIIIз подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).
Відповідно дост.13 Закону №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до ст.5Закону №2189-VIIIдо житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Частиною 3 ст. 31 Закону №1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.
Пунктом 2 частини 3статті 4 Закону №2189-VIIIпередбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
Відповідно до положень частин 1, другої та третьої ст. 32 Закону №1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частин 1 ст.9Закону №2189-VIIIспоживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1Закону №1875-ІV, пунктом 1статті 7Закону №2189-VIIIпередбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3статті 20Закону №1875-ІV, пунктом 5 частини 2статті 7Закону №2189-VIIIобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
З довідки про нарахування та оплату житлово комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з 01.04.2014 року по 01.09.2020 року відповідачем оплата послуг не здійснювалася.
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем суду не надано.
Даних про невиконання позивачем обов`язків по утриманню багатоквартирного будинку у період з вересня 2017 по вересень 2020 матеріали справи не містять.
Посилання апелянта на відсутність договору про надання житлово комунальних послуг та порушення його прав як власника, судова колегія відхиляє з огляду на таке.
Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.
Згідно п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.
Отже, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови від оплати таких послуг споживачем, посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
КП «Жилкомсервіс» надавало послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а відповідач їх отримував.
Доказів на підтвердження доводів щодо невиконання КП «Жилкомсервіс» обов`язків, передбачених договором, апелянтом суду не надано.
Таким чином, між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством - Законом України «Про житлово-комунальні послуги», позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, а відповідач плату за надані послуги у встановленому порядку не вносив тривалий строк. У зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Даних про укладення відповідачем договору про утримання багатоквартирного житлового будинку та надання житлово-комунальних послуг з іншим управителем матеріали справи не містять.
Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст. 526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями610,612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Проте, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач є інвалідом ІІ групи, та відповідно до вимог закону звільнений від сплати судового збору. Таким чином рішення суду в цій частині підлягає зміні.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
Зважаючи на те, що суд задовольнив позовну заяву, а ОСОБА_1 згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, відповідно до вищенаведених правил та положень ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, а саме, КП «Жилкомсервіс» належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1387,32 грн.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Посилання на наявність процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, не впливають на правильність висновків суду.
Глава 8 «Заочний розгляд справи» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення.
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, зазначених у ч.1 ст.280 ЦПК України.
Отже доводи апеляційної скарги щодо неправомірного розгляду справи у заочному порядку та невідповідність ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 травня 2024 року вимогам закону не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи містять повідомлення-розписку про направлення судових повісток з метою ознайомлення відповідача з датою та часом про розгляд справи.(т.1 а.с.167, 169)
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, після повторної неявки до суду та не повідомлення суд першої інстанції про неможливість бути присутнім в судовому засіданні з поважних причин, судом було ухвалено заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України..
Щодо доводів апеляційної скарги щодо незгоди з ухвалами Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2023 року та від 13 грудня 2023 року щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т.В. колегія суддів зазначає наступне.
У статті 43 ЦПК України встановлено права та обов`язки учасників справи, що визначають процесуальні можливості осіб, які беруть участь у судовому процесі (сторін, третіх осіб, представників) та встановлюють вимоги до їх поведінки, з метою забезпечення дотримання принципу диспозитивності та змагальності, рівність сторін при розгляді справи судом.
Так, учасники справи, серед іншого, мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.
Питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу (частини перша-третя статті 40 ЦПК України).
Обставини, які унеможливлюють розгляд справи конкретним суддею та є підставою для його відводу (самовідводу), наведені у статтях 36, 37 ЦПК України.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Згідно з вимогами частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
З матеріалів справи вбачається, що заява про відвід судді Штих Т.В. була подана заявником та розглянута судом 11 грудня 2023 року та передано заяву про відвід іншому судді, який не входить до складу суду та визначається в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України для розгляду.
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т.В. від розгляду справи відмовлено.
Наведені у заяві мотиви для відводу судді – фактично незгода з процесуальними рішеннями судді Штих Т.В. у даній справі, не є свідченням упередженості або необ`єктивності суду, а тому у справі відсутні підстави для висновку, що справа була розглянута неповноважним складом суду.
За таких обставин наявність у справі заяви ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т.В. не вплинула на можливість розгляду справи цим складом суду, визначеним у порядку статті 33 ЦПК України, та не достатньою підставою для скасування рішення суду відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відхиляються апеляційним судом, як необґрунтовані.

Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено спір, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, підстав для скасування рішення по суті спору не вбачається..
Разом з тим, оскільки суд помилився у питанні відшкодування судових витрат, то відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги: та зміні рішення суду в частині стягнення судових витрат. 
Керуючись ст. ст.367, 368, ст.374, ст.376,381,382-384,389,390 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Компенсувати Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1387,32 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 16 липня 2026 року.

Головуючий суддя        В.Б. Яцина.

Судді колегії        Р.В.Гєрцик.

А.І.Люшня.