ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 308/1351/26 пров. № А/857/32254/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П. Обрізка І.М., 
секретаря судового засідання Хомич О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2026 року (головуючий суддя Чепка В.В., м.Ужгород) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради в особі Управління муніципальної варти Ужгородської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови, - 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради в особі Управління муніципальної варти Ужгородської міської ради, в якому просила: скасувати постанову інспектора з паркування Русина Анатолія Олдриховича, серія PPU №2600104 від 19.01.2026 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 152-1 КУПАП. 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, задовільнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі зазначає, що 19.01.2016 року о 12 годині 45 хвилин Позивач, керуючи транспортним засобом Nissan д.н.з. НОМЕР_1 , здійснила стоянку на майданчику для паркування пл. Жупанадська - вул. Олександра Довженка і виконала обов`язки користувача майданчика платного паркування, згідно положення про паркування транспортних засобів у місті Ужгород, затверджене виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 25.04.2018 року, а саме: поставила транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотрималася вимог цього Положення і Правил дорожнього руху, сплатила плату (готівкою) за паркування за прогнозований період стоянки транспортного засобу на майданчику для платного паркування. а точніше: за З години (з 12 години 45 хвилин но 15 годину 45 хвилин), підтвердженням чого є квитанція за послуги з паркування №20472-1089547-55901. Повернувшись до свого автомобіля приблизно через 2 години, побачила під щіткою склоочисника повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки, паркування. яке зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису). 
При детальному вивченні квитанції для з`ясування причин отримання нею штрафу, помітила, що при введенні державного номерного знаку автомобіля, під час здійснення оплати за паркування, у графі платника, де вказується державний номерний знак автомобіля та номер телефону платника, які потім у квитанції відображаються у графі «призначення платежу», було допущено описку, яка не стала причиною відмови паркомата у проведенні оплати за паркування та видачу Позивачу квитанції. 
Описка, у вигляді браку двох літер у кінці д.н.з. автомобіля викликана, на її погляд, недосконалістю роботи системи паркомата. Також вважає, що дана описка за своєю юридичною суттю, зроблена механічно (мимовільно, випадково) і є граматичною помилкою у документі, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо) і не є суттєвою та такою, що не змінює суть. З
Згідно положення про паркування транспортних засобів у місті Ужгород, затверджене виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 25.04.2018 року, а саме пункту 8.1. Оператор зобов`язаний обладнувати місця для платного паркування та здійснюють за власні кошти впровадження, експлуатацію та належне утримання технічних засобів на місцях паркування. Отже, можливість проведення оплати за паркування паркоматом без повної інформації, яка стосується транспортного засобу та/або водія, є виключно відповідальністю оператора, якому надано право здійснювати експлуатацію майданчиків для платного паркування, організовувати та проводити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування. А контролер у свою чергу не мав повноважень складати стосовно неї постанову про адміністративне правопорушення, оскільки відповідно до пункту 8.5. положення про паркування транспортних засобів у місті Ужгород, затверджене виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 25.04.2018 року, його обов`язки передбачають виконувати функцію контролю за повнотою і своєчасністю сплати водіями коштів за паркування та вживати заходи, передбачені цим Положенням, до водіїв транспортних засобів за несплату, сплату не у повному обсязі плати за паркування або перевищення оплаченого часу користування місцями для платного паркування. 
Оскільки відсутні докази її вини, взагалі відсутній склад правопорушення, а тому вказана постанова підлягає скасуванню.
Відповідач також апелює до того, що інспектори з паркування не бачать в єдиній базі оплату авто, якщо цифра чи літера державного номерного знаку змінена, але про неповноту введення даних він чомусь не згадую. Варто зауважити, що недосконалість системи чомусь дуже однобока і працює лише на користь надавача послуг, а не на користь користувача цих послуг.
Крім того, оскаржуваною постановою до відповідальності притягнуто ОСОБА_2 , але на момент зазначеного у постанові ймовірного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 152-1 КУпАП, відповідальною особою є позивачка ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом Nissan д.н.з. НОМЕР_2 і підтверджує це квитанціє про оплату за користування майданчиком для паркування.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі лише з тих підстав, що постанова була винесена щодо власника транспортного засобу - ОСОБА_2 .
Однак судом не враховано, що саме ОСОБА_1 фактично керувала транспортним засобом та здійснювала його паркування у момент фіксації адміністративного правопорушення.
У ході судового розгляду позивачем було доведено, що саме вона була водієм транспортного засобу, а тому саме її права, свободи та інтереси безпосередньо порушені оскаржуваною постановою.
Отже, висновок суду про відсутність порушеного права у позивача є необґрунтованим та таким, що суперечить фактичним обставинам справи.
Вважає, що саме вона є належним позивачем у справі, щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, вина її не доведена, відповідачем не дотримано встановлену процедуру, визначену ст. 279-1 КУпАП, тому постанову у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії РРІІ № 2600104 від 19.01.2026 слід скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення -закрити.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що інспектором з паркування Русином Анатолієм Олдриховичем 19.01.2026 року винесено постанову PPU 2600104, відповідно до якої ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, а саме за те, що вона 19.01.2026 14 годині 24 хвилин за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська – вул. Олександра Довженка, керуючи автомобілем Nissan д.н.з. НОМЕР_1 в м. Ужгород, пл. Жупанатська, порушила правила паркування транспортних засобів, а саме: не здійснила оплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування (паркувальний майданчик). На ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 500 грн.
Крім того судом з`ясовано, що власником транспортного засобу марки Nissan д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_2 .
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч.5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг прав та обов`язків водія, є також Правила дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306 (далі - ПДР України).
Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
З огляду на це суд вірно вважав, що нормативно-правові акти чи індивідуальні акти, прийняті суб`єктом владних повноважень з порушенням закону, підлягають визнанню нечинними чи скасуванню лише у разі порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи і необхідності судового захисту з метою поновлення порушеного права.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав, свобод та законних інтересів, який складається із двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист прав, свобод чи законних інтересів. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Згідно з ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст. ст. 2, 5 КАС України формується висновок, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 53 КАС України у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування повинні надати адміністративному суду документи та інші докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.
Відтак суд підставно вважав, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків,- тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Відтак, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорювані рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи, шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 504/4148/16-а та від 22 жовтня 2020 року у справі № 359/630/19, який в силу вимог ч. 5 статті 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Крім того, в п. 1 рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2 зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія.
Вирішуючи спір суд вірно зауважив, що спірна постанова не є актом, на підставі якого особа - позивач, в даному випадку – ОСОБА_1 - притягнута до адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності.
Так, постановою інспектора Управління муніципальної варти Ужгородської міської ради PPU 2600104 від 19.01.2026 за якою застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, саме до ОСОБА_2 , а не до ОСОБА_1 .
Крім того колегія суддів вважає за необхідне вказати, що частина 1 ст. 152-1 КУпАП встановлює відповідальність за порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування.
Згідно абз.5 Примітки до вказаної статті суб`єктом правопорушення, передбаченого частинами першою, другою та восьмою цієї статті 152-1 КУпАП, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).
Абзацом третім частини першої статті 279-3 КУпАП встановлено, що відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14^-2 цього Кодексу, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили:
особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
У матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про вчинення позивачкою дій визначених вказаними вище положеннями статті 279-3 КУпАП.
У постанові Верховного Суду у справі №640/21611/19 від 31 березня 2021 року викладено висновок, що: « 45. Суд нагадує, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
46. Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.
47. За таких обставин, висновки по суті спору зроблено за позовом неналежного позивача, а тому їх слід виключити з мотивувальної частини судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій.».
З огляду на вищенаведене, відсутність у позивача права на звернення до суду є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №640/21611/19 від 31 березня 2021 року.
Позивач не довів, а судом не встановлено наявності матеріально-правової заінтересованості вказаного позивача при оскарженні постанови, що, відповідно до вищевказаних висновків касаційної інстанції, передує розгляду питання щодо правомірності рішення, яке оскаржується.
Враховуючи, що із адміністративним позовом звернулась ОСОБА_1 , і саме вона просить скасувати постанову PPU 2600104 від 19.01.2026, а оскаржувана постанова складена щодо ОСОБА_2 , то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права позивача, ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, що є самостійною і достатньою підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2026 року у справі №308/1351/26 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя | | М.А. Пліш
судді | | Л. П. Іщук
| | І. М. Обрізко