УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року
м. Київ
Справа № 679/1233/23
Провадження № 51-1962ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року разом із клопотанням про зупинення виконання вироку щодо 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шманьківці Чортківського району Тернопільської області, громадянина України, проживаючого у 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 
68 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Вирішено цивільні позови ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_4 . Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком 06 травня 2023 року приблизно о 18:15 ОСОБА_4 керував належним йому автомобілем марки «Skoda» моделі «Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , 
та рухався по другорядній дорозі, що пролягає від ТОВ «Тепличний комбінат «Західний», розташованого у м. Нетішин Шепетівського району Хмельницької області (вул. Енергетиків, буд. 31), зі швидкістю приблизно 20 км/год.
Порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б), 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, він проявив неуважність, внаслідок чого не надав перевагу в русі автомобілю марки «Volkswagen» моделі «СС», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався по головній дорозі на вул. Енергетиків із боку вул. Варшавської у м. Нетішин у напрямку Хмельницької АЕС.
ОСОБА_4 виїхав на вищевказане перехрестя нерівнозначних доріг, де допустив перехресне зіткнення лівою передньою бічною частиною керованого ним автомобіля «Skoda» з передньою правою частиною автомобіля «Volkswagen».
Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди: пасажирка автомобіля «Skoda» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які за своїми характером відносяться до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; водій автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; пасажир автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження, яке за своїм характером відноситься до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості; пасажир автомобіля марки «Volkswagen» ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такі, що спричинили тривалий розлад здоров?я понад 21 день, та тілесне ушкодження легкого ступеня тяжкості як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Вищевказані порушення ПДР, допущені водієм автомобіля «Skoda» 
ОСОБА_4 , перебувають у прямому причинному зв`язку зі скоєнням зазначеної ДТП та наслідками у вигляді заподіяних ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року спільну апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить оскаржувані судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Засуджений вказує, що суди, призначаючи йому передбачене санкцією інкримінованої статті покарання, не врахували його особу, а саме те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, його стаж як водія, відсутність у нього фактів притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР та позитивні характеристики, а також думку потерпілих, які просили про призначення йому мінімального покарання без позбавлення волі та без позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, ОСОБА_4 стверджує, що під час апеляційного розгляду було допущено істотне порушення його права на захист та принципу змагальності сторін, що, на його переконання, свідчить про упередженість суду апеляційної інстанції. Зокрема, засуджений зазначає, що апеляційний суд ще на початку судового засідання, посилаючись на небезпеку ракетних обстрілів, фактично обмежив сторони у часі виступу в судових дебатах, а також без виходу до нарадчої кімнати та без належного мотивування відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комплексної судової експертизи, результати якої, на його думку, могли мати вирішальне значення для встановлення механізму ДТП, причинного зв`язку між діями її учасників та вирішення питання про його винуватість. 
Водночас засуджений вважає, що аналогічний обвинувальний підхід мав місце і під час досудового розслідування, оскільки слідчий та прокурор безпідставно відмовляли у задоволенні його клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій і призначення судових експертиз, спрямованих на перевірку версії сторони захисту щодо механізму ДТП, не забезпечили належної перевірки показань встановленого стороною захисту свідка та вибірково вирішили питання про визнання осіб потерпілими, а суди першої й апеляційної інстанцій не надали цим доводам належної правової оцінки.
Скаржник посилається на висновок комплексної судової трасологічної та інженерно-транспортної експертизи, ініційованої стороною захисту, відповідно до якого показання водія автомобіля «Volkswagen» та окремих свідків щодо параметрів зближення транспортних засобів є технічно неспроможними, а мінімально можлива швидкість руху автомобіля потерпілого могла становити від 78 до 101 км/год, і стверджує, що належної оцінки зазначеним висновкам експертів судами надано не було. 
На переконання засудженого, суди безпідставно поклали в основу своїх висновків результати експертного дослідження, проведеного під час досудового розслідування, попри те, що сам експерт під час допиту в суді зазначав про можливість отримання інших результатів за наявності інших вихідних даних та необхідність додаткових досліджень.
На думку засудженого, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували окремі правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення характеру та черговості порушень правил дорожнього руху кожним із водіїв, а також з`ясування питання про вплив дій кожного з них на виникнення дорожньо-транспортної пригоди та її наслідки.
ОСОБА_4 стверджує, що апеляційний суд не надав належної відповіді на наведені в апеляційній скарзі аргументи щодо недоліків досудового розслідування, оцінки доказів та необхідності проведення додаткової експертизи, унаслідок чого ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому. 
Відповідно до змісту ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Щодо доводів засудженого про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, вони є безпідставними з огляду на таке.
За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином; характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного; особу обвинуваченого, який має похилий вік, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та минулим місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, є пенсіонером. Обставин, які обтяжують покарання, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому врахована і позиція потерпілої сторони, які не вбачали доцільним призначення суворого покарання.
Суд першої інстанції з урахуванням зазначених обставин дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_4 найбільш м`якого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно призначено засудженому покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.286 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Щодо доводів про упередженість суду апеляційної інстанції, зокрема, про те, що на початку судового засідання було зауважено учасникам судового провадження на необхідність стислого викладення позицій під час судових дебатів з огляду на небезпеку ракетних обстрілів, вони, на думку колегії суддів Верховного Суду, є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 КПК України головуючий у судовому засіданні керує його ходом, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, а також спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження.
Приписами ст. 405 КПК України визначено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 цього Кодексу. Отже, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями організовувати судовий розгляд та забезпечувати його належне проведення.
Сам по собі факт звернення головуючого до учасників судового провадження із проханням, зумовленим об`єктивними обставинами, пов`язаними із загрозою ракетних обстрілів, стисло викладати свої доводи під час судових дебатів не може свідчити про сформовану наперед позицію суду щодо результатів розгляду будь-якого клопотання чи апеляційної скарги загалом.
Із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що клопотання сторони захисту про призначення експертизи було предметом розгляду апеляційного суду. 
Для висновку про порушення вимог безсторонності суду необхідною є наявність об`єктивних даних, які можуть свідчити про сформованість у суду наперед позиції щодо результатів розгляду справи або про іншу заінтересованість у її вирішенні. Самі лише припущення сторони, її суб`єктивне сприйняття процесуальних дій суду чи незгода з ухваленим процесуальним рішенням не є достатніми для висновку про упередженість суду.
Отже, зазначені доводи ґрунтуються виключно на власному припущенні засудженого про можливу упередженість суду апеляційної інстанції та не підтверджуються об`єктивними даними, які б свідчили про порушення вимог кримінального процесуального законодавства. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції без виходу до нарадчої кімнати та без належного мотивування відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комплексної судової експертизи, а також про те, що орган досудового розслідування та суди попередніх інстанцій послідовно відмовляли у проведенні експертних досліджень, на яких наполягала сторона захисту, що нібито свідчить про обвинувальний ухил провадження та позбавлення засудженого можливості довести свою позицію, колегія суддів також вважає необґрунтованими.
Як убачається з копій оскаржуваних рішень, суд першої інстанції, дослідивши докази безпосередньо в судовому засіданні та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов висновку про достатність зібраних доказів для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, механізму дорожньо-транспортної пригоди та причинного зв`язку між порушенням засудженим окремих вимог ПДР і наслідками, що настали.
Зокрема, суд першої інстанції поклав в основу вироку показання самого засудженого ОСОБА_4 , який свою винуватість у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково та зазначив, що дійсно мав виконати вимоги дорожнього знаку 2.1 і в будь-якому випадку дати дорогу автомобілю під керуванням потерпілого ОСОБА_6 , який рухався по головній дорозі. Однак уважав, що подія ДТП сталася також і через те, що ОСОБА_6 рухався з перевищенням допустимої швидкості.
Окрім цього, потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що 06 травня 2023 року о 18:10 він разом із пасажирами їхав на автомобілі «Volkswagen» орієнтовно зі швидкістю приблизно 80-90 км/год. Максимальна швидкість, яку він міг би розвинути на цій ділянці складає приблизно 120 км/год. Автомобіль «Skoda» він побачив приблизно за 100 м, до контакту гальмував, наскільки пам`ятає. Екстрене гальмування він не застосовував, щоб не піти у занос. Коли засуджений почав виїжджати на дорогу, то відстань між ними була приблизно до 30 м. Показав, що рухався по головній дорозі, тому очікував, що засуджений його пропустить. Водій автомобіля «Skoda», що стояв із правого боку, пропустив зустрічний транспорт та виїхав на перехрестя, здійснюючи маневр повороту ліворуч, таким чином перегородивши дорогу його автомобілю. Тоді він здійснив маневр та повернув ліворуч у бік зустрічної смуги з метою уникнення ДТП. Праворуч він не повертав, бо там їхали велосипедисти. Однак уникнути зіткнення не вдалося і передньою правою частиною свого автомобіля в ділянці фари він в`їхав у переднє ліве крило автомобіля під керуванням засудженого. Спрацювала подушка безпеки, його автомобіль «Volkswagen» відкинуло у лівий бік відносно ХАЕС. Зазначив, що у випадку, якби він не змінив напрямок руху свого автомобіля перед ДТП, то в автомобілі засудженого всі б загинули.
Зазначене також узгоджується і з показаннями потерпілого ОСОБА_5 , на думку якого засуджений не надав автомобілю під керуванням ОСОБА_6 перевагу в русі.
Потерпілий ОСОБА_9 показав, що автомобіль «Volkswagen» рухався зі швидкістю приблизно 80-90 км/год. Зауважив, що коли вони проїхали зупинку, то він побачив, що цей транспортний засіб зупинився та пропустив автомобіль, що рухався з боку ХАЕС, а потім почав повертати, ймовірно не побачивши їхній автомобіль, ліворуч у бік міста. Часу зреагувати на зміну дорожньої обстановки в ОСОБА_6 було небагато. ОСОБА_6 гальмував та намагався об`їхати цей транспортний засіб по зустрічній смузі, але не встиг, і сталася ДТП.
Також судом було враховано пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які докладно розповіли про обставини ДТП. 
Крім цього у вироку зазначено, що показання очевидців події об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, дослідженими в суді першої інстанції.
Зокрема, судом, крім іншого, було досліджено:
- рапорт інспектора-чергового ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_13 від 06 травня 2023 року, відповідно до якого 06 травня 2023 року приблизно о 18:35 водій ОСОБА_4 , рухаючись на вул. Енергетиків у м. Нетішин та керуючи автомобілем «Skoda», при виїзді на головну дорогу не врахував дорожньої обстановки й не надав перевагу автомобілю «Volkswagen» під керуванням ОСОБА_6 ; 
- протокол огляду місця ДТП зі схемою та фототаблицею від 06 травня 2023 року, згідно з яким було оглянуто Т-подібне перехрестя, на якому сталася ДТП. Зазначено, що оглянута ділянка дороги перебуває у сухому чистому стані, має асфальтобетонне покриття й не має нерівностей чи пошкоджень дорожнього покриття, яке має загальну ширину 9,4 м та призначено для руху у двох напрямках. Рух на цій ділянці є нерегульованим. Перед примиканням дороги від теплиць до вул. Енергетиків встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу». На відстані 1,61 км від місця ДТП з боку м. Нетішина на правому узбіччі встановлено дорожній знак 5.50 «Кінець населеного пункту» (м. Нетішин);
- протокол огляду відеозапису від 26 травня 2023 року, відповідно до якого було оглянуто диск із відеозаписами з бодікамер працівників поліції за фактом ДТП, який було визнано речовим доказом у справі. На відеозаписах зафіксовано наслідки ДТП та початок проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_4 ;
- протокол проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2023 року, під час проведення якого ОСОБА_4 детально розповів та показав на місці події про обставини ДТП за його участю, з якого встановлено, що автомобіль під його керуванням з моменту відновлення руху і до зіткнення з автомобілем «Volkswagen» подолав відстань приблизно за 2,01 с;
- протокол проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2023 року, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_6 відтворив обстановку та обставини події, вказав місце зіткнення транспортних засобів - приблизно центр проїжджої частини;
- протокол проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2023 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , який відтворив на місці обставини ДТП та вказав, що зіткнення між автомобілями відбулось у центрі проїжджої частини. Зазначив, що коли відстань між автомобілем «Volkswagen» та автомобілем «Skoda» зменшилась до приблизно 32-37 м, водій автомобіля «Skoda» раптово відновив рух та почав виїжджати на головну дорогу, виконуючи маневр повороту ліворуч, внаслідок чого приблизно по центру дороги відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів. Ураховуючи надто малу відстань, ОСОБА_6 частково відвернув кермо ліворуч, однак уникнути зіткнення йому не вдалося;
- висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/123-23/9123-ІТ від 30 серпня 2023 року, відповідно до якого:
1) з трасологічної точки зору первинний контакт (місце зіткнення) транспортних засобів відбувся на смузі руху в напрямку м. Нетішина, тобто на зустрічній смузі по ходу руху автомобіля марки «Volkswagen» у районі початку зафіксованого сліду бічного юзу з осипом ґрунту, що розташований на відстані одного метра від дорожньої розмітки 1.6 та позначений на схемі до ДТП під позначкою «1»;
2) з точки зору безпеки руху в дорожньо-транспортній ситуації, що склалася, за обставин, викладених у постанові про призначення судової експертизи, дії водія автомобіля марки «Volkswagen» ОСОБА_6 регламентувалися нормативними вимогами п.12.3 ПДР;
3) з точки зору безпеки руху, в умовах даної дорожньої обстановки належні дії водія автомобіля марки «Skoda» ОСОБА_4 регламентувалися нормативними вимогами дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.п. 2.3 (б), 16.11 ПДР;
4) у даній дорожньо-транспортній обстановці за обставин, викладених у постанові про призначення судової експертизи, та при заданих вихідних даних водій автомобіля марки «Volkswagen» ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем марки «Skoda» шляхом своєчасного вжиття заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки, тобто шляхом належного виконання нормативних вимог п.12.3 ПДР;
5) пояснення водія автомобіля марки «Skoda» ОСОБА_4 , що характеризують ключовий (кульмінаційний) момент механізму розвитку події, яка розглядається, з технічної точки зору є неспроможними;
6) експертним аналізом пояснень водія автомобіля марки «Volkswagen» ОСОБА_6 , що характеризують ключовий (кульмінаційний) момент механізму розвитку події, яка розглядається, технічної неспроможності даних не встановлено;
7) в умовах даної події в діях водія автомобіля марки «Skoda» ОСОБА_4 убачаються невідповідності вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.п. 2.3 (б), 16.11 ПДР. При цьому дії водія ОСОБА_4 , які не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.16.11, сформували необхідні умови для виникнення даної події і з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Також у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_14 підтримав вказаний висновок та пояснив, що під час проведення експертизи знайомився з усіма матеріалами кримінального провадження. Для відповіді на поставлені запитання визначення взаємного розташування транспортних засобів не мало значення і для цього потрібно оглядати транспортні засоби після зіткнення, однак відповідне запитання йому не ставилося. На запитання щодо можливого висновку за наявності розрахункової швидкості потерпілого ОСОБА_6 більше 100 км/год експерт пояснив, що в разі інших вихідних даних висновок також може бути іншим;
- протокол проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2023 року за участю свідка ОСОБА_11 , яка відтворила на місці обставини ДТП та повідомила, що її автомобіль рухався зі швидкістю близько 50 км/год. Під час слідчого експерименту було встановлено, що легковий автомобіль «Skoda» зупинився перед перехрестям, водій надавав перевагу в русі транспортним засобам, що рухалися по головній дорозі, в тому числі і їй ( ОСОБА_11 ). Однак з незрозумілих причин водій вказаного автомобіля відновив рух, виконуючи маневр повороту ліворуч, і в цей момент перед перехрестям по головній дорозі їй назустріч рухався легковий автомобіль «Volkswagen», з яким відразу відбулося зіткнення. Будь-хто з водіїв гальмування перед зіткненням не застосовував, оскільки це сталося дуже швидко. Фактично водій автомобіля «Skoda» перекрив зустрічну смугу, тому водій автомобіля «Volkswagen» дещо відвернув кермо ліворуч у бік зустрічної смуги. У цій ситуації дії водія автомобіля «Skoda» неминуче вели до зіткнення вказаних автомобілів;
- висновок інженерно-транспортної експертизи № КСЕ-19/118-23/10977 від 13 грудня 2023 року, відповідно до якого:
1) первинне контактування автомобіля «Volkswagen» з автомобілем «Skoda» у момент зіткнення відбулося на лівій смузі руху проїзної частини вул. Енергетиків у напрямку до ХАЕС перед зафіксованими у наданих на експертизу зображеннях протоколу огляду місця події ДТП від 06 травня 2023 року і схемі до нього сліду юзу коліс, позначеним під № 1. Встановити координати місця зіткнення транспортних засобів стосовно елементів проїзної частини в абсолютних величинах неможливо з причин відсутності в наданих на експертизу матеріалах розмірних величин перекриття контактуючих ділянок транспортних засобів у момент зіткнення та інформативних ознак, які могли б свідчити про це;
2) у дорожньо-транспортній ситуації, що наведена у наданих на експертизу вихідних даних, водій автомобіля «Skoda» ОСОБА_4 для забезпечення безпеки дорожнього руху з технічної точки зору повинен був діяти відповідно до вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» (розділ 33 «Дорожні знаки»), п.10.1 та п.16.11 ПДР, тобто перед початком руху на нерегульованому перехресті переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а, виїжджаючи з другорядної дороги на головну, - дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до цього перехрещення проїзних частин по головній дорозі незалежно від напрямку їх подальшого руху;
3) у дорожньо-транспортній ситуації, що наведена у наданих на експертизу вихідних даних, водій автомобіля «Volkswagen» для забезпечення безпеки дорожнього руху з технічної точки зору повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1, 12.6 (ґ) та п.12.3 ПДР, тобто рухатися, не перевищуючи максимально допустимої швидкості, а з моменту виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, - негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху керованим ним транспортним засобом аж до його зупинки;
4) у дорожньо-транспортній ситуації, що наведена у наданих на експертизу вихідних даних, водій автомобіля «Volkswagen» із заданого моменту виникнення небезпеки для руху не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування уникнути зіткнення з автомобілем «Skoda» як при розвитку події за варіантом № 1, так і за варіантом № 2;
5) при заданих параметрах руху транспортних засобів згідно з варіантом розвитку події № 1, отриманих під час слідчого експерименту за участю водія автомобіля «Skoda» ОСОБА_4 (протокол від 18 серпня 2023 року), та інших даних, наведених у заяві про проведення експертизи, дані стосовно величини відстані, на якій водій ОСОБА_4 виявив автомобіль «Volkswagen», що рухався головною дорогою (165 м), є спроможними з технічної точки зору при швидкості руху автомобіля «Volkswagen» 140 км/год;
6) при заданих параметрах руху транспортних засобів згідно з варіантом розвитку події № 2, отриманих під час слідчого експерименту за участю водія автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_6 (протокол від 18.08.2023), дані стосовно відстані, на якій перебував автомобіль «Volkswagen» до місця зіткнення (34,6 м) у момент початку руху автомобіля «Skoda», є технічно спроможними із вказаною швидкістю руху автомобіля (80 км/год) та часом, який минув із моменту відновлення руху автомобіля «Skoda»;
7) при наданому на експертизу комплексі вихідних даних згідно з варіантом № 1 (розвиток дорожньо-транспортної ситуації, заснований на фактичних даних, отриманих під час слідчого експерименту за участю водія автомобіля «Skoda» ОСОБА_4 (протокол від 18 серпня 2023 року) та інших даних, наведених у заяві про проведення експертизи), автомобіль «Skoda» не встигав залишити смугу руху автомобіля «Volkswagen» за умови, що водій останнього вжив би заходів до зниження швидкості без зміни напрямку руху.
При наданому на експертизу комплексі вихідних даних згідно з варіантом № 2 (розвиток дорожньо-транспортної ситуації, заснований на фактичних даних, отриманих під час слідчого експерименту за участю водія автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_6 (протокол від 18 серпня 2023 року)) автомобіль «Skoda» не встигав залишити смугу руху автомобіля «Volkswagen» за умови, що водій останнього вжив би заходів до зниження швидкості без зміни напрямку руху;
8) у дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, дії водія автомобіля «Skoda» ОСОБА_4 не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», п.10.1 та п.16.11 ПДР. При цьому невідповідність його дій вимогам п.16.11 ПДР перебувала у причинному зв`язку з виникненням події ДТП;
- висновок комплексної судової трасологічної та інженерно-технічної експертизи 
№ 27056/27066/23-52 від 14 березня 2025 року, відповідно до якого швидкість руху автомобіля «Volkswagen» у момент зіткнення з автомобілем «Skoda» складала понад 78 - 101 км/год. 
При цьому суд першої інстанції навів мотиви, з яких визнав належними, допустимими та достовірними висновки проведених у провадженні судових експертиз, а також зазначив, що наявні докази у своїй сукупності є достатніми для вирішення питання про винуватість особи. Вирок не містить висновків про неможливість встановлення певних обставин через недостатність доказової бази або необхідність проведення додаткових досліджень.
Зокрема, оцінюючи сукупність доказів місцевий суд цілком обґрунтовано вказав, що Правила дорожнього руху встановлюють обов?язок водія дотримуватися вимог 
п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 підрозділу 33.2 «Знаки пріоритету» розділу 33 «Дорожні знаки» ПДР незалежно від швидкості руху транспортних засобів, що рухаються по головній дорозі. 
Окремо місцевий суд відзначив, що ОСОБА_4 , рухаючись по другорядній дорозі та під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя, мав переконатися у безпечності маневру повороту ліворуч, який збирався виконати. 
Однак у судовому засіданні засуджений на запитання суду прямо вказав, що швидко подивився ліворуч і праворуч, і оцінив свій маневр як безпечний, виходячи виключно з відстані, на якій рухалися автомобілі по головній дорозі по відношенню до нього, при цьому не надавши оцінку швидкості цих автомобілів. На думку суду, саме в цьому проявилася неуважність засудженого як водія у даній дорожній ситуації і саме ця неуважність стала першопричиною дорожньо-транспортної пригоди, позаяк дорогу автомобілю під керуванням потерпілого ОСОБА_6 він мав надати за будь-яких умов, і ненадання ним оцінки швидкості автомобіля потерпілого у цьому контексті спростовує твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_4 дійсно переконався у безпечності маневру повороту ліворуч.
Перевіряючи наведені доводи під час апеляційного розгляду, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 404, 405 та 419 КПК України повторно проаналізував аргументи сторони захисту щодо необхідності призначення нової комплексної експертизи та дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для її проведення.
Зокрема, як убачається зі змісту копії ухвали апеляційного суду, заявлене стороною захисту клопотання було предметом безпосереднього розгляду суду апеляційної інстанції, учасники провадження висловили щодо нього свої позиції, після чого суд постановив процесуальне рішення про відмову у його задоволенні, навівши відповідні мотиви.
Відповідно до частини першої статті 332 КПК України суд під час судового розгляду за клопотанням сторін або потерпілого має право доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам лише за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу. Водночас наведені положення закону не покладають на суд безумовного обов`язку призначати експертизу за кожним клопотанням сторони захисту, а надають суду право оцінити необхідність такого дослідження з огляду на наявні у справі докази та обставини, які підлягають встановленню.
Згідно з ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться у випадках, коли для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Разом із тим призначення нової або додаткової експертизи є виправданим лише тоді, коли наявний висновок є неповним, неясним, суперечливим або коли виникає необхідність дослідження нових обставин, які раніше не були предметом експертного дослідження.
Відповідно до ст. 22 та 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності сторін і свободи в поданні ними своїх доказів та доведенні перед судом їх переконливості. Реалізуючи зазначені процесуальні права, сторона захисту не була позбавлена можливості подавати власні докази, ставити запитання експертам, надавати висновки експертів, отримані на її замовлення, а також обґрунтовувати власну версію події.
При цьому чинний КПК України не вимагає обов`язкового вирішення судом клопотання про призначення експертизи саме у нарадчій кімнаті, а також не встановлює окремих критеріїв деталізації мотивів суду при обґрунтуванні таких рішень. Тому недостатня, з точки зору сторони захисту, деталізація судом своєї усної ухвали про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи не може сама по собі розглядатися як порушення права засудженого на захист або як істотне порушення вимог КПК України. 
Окрім цього, посилання засудженого на те, що орган досудового розслідування безпідставно відмовив у задоволенні його клопотань про допит встановленого стороною захисту свідка, проведення додаткових слідчих (розшукових) дій та призначення судових експертиз з метою перевірки його версії щодо перевищення потерпілим ОСОБА_6 швидкості руху, а суди попередніх інстанцій не усунули зазначених порушень, не дають підстав для висновку про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону або обвинувальний ухил всього провадження.
Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції не залишив поза увагою доводи сторони захисту щодо можливої більшої швидкості руху автомобіля «Volkswagen» під керуванням ОСОБА_6 , а безпосередньо перевірив їх під час судового розгляду шляхом дослідження як показань свідків, так і висновків проведених у кримінальному провадженні експертиз. 
Зокрема, місцевий суд у вироку зазначив, що критично оцінює надані стороною захисту висновки експертизи, які жодним чином не спростовують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також показання засудженого та свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_15 в частині того, що швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_6 у момент ДТП була вищою, ніж 80 км/год.
При цьому суд першої інстанції, дослідивши висновки інженерно-транспортних експертиз № СЕ-19/123-23/9123-ІТ від 30 серпня 2023 року, № КСЕ-19/118-23/10977 від 13 грудня 2023 року та висновок комплексної судової трасологічної й інженерно-технічної експертизи № 27056/27066/23-52 від 14 березня 2025 року, дійшов висновку, що незалежно від установленої швидкості руху автомобіля потерпілого саме невиконання ОСОБА_4 вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та пункту 16.11 ПДР перебувало у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Суд окремо зазначив, що засуджений дорогу автомобілю під керуванням потерпілого ОСОБА_6 мав надати за будь-яких умов, а ненадання ним належної оцінки дорожній обстановці та швидкості транспортного засобу, який рухався головною дорогою, свідчило про його неуважність, що і стало першопричиною ДТП.
Перевіряючи ці доводи, апеляційний суд погодився з наведеними висновками місцевого суду та зазначив, що вони ґрунтуються на належних, допустимих і достатніх доказах, яким надано оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, а наведені стороною захисту аргументи щодо необхідності проведення додаткових експертних досліджень не спростовують установлених судом фактичних обставин кримінального провадження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Сам факт відмови слідчого чи суду у задоволенні окремих клопотань сторони захисту не свідчить про порушення принципу змагальності чи обвинувальний ухил досудового розслідування чи судового розгляду, якщо така відмова є мотивованою та ґрунтується на оцінці необхідності відповідної процесуальної дії для встановлення обставин кримінального провадження.
Посилання ОСОБА_4 на практику Верховного Суду щодо обов`язку апеляційного суду виносити окремі вмотивовані ухвали за результатами розгляду клопотань є загальними та неконкретизованими, оскільки у касаційній скарзі не наведено жодного конкретного судового рішення Верховного Суду, правові висновки якого, на думку скаржника, були порушені судами попередніх інстанцій у цій частині доводів. 
Зокрема посилання засудженого на постанову Верховного Суду у справі № 450/5610/24 є нерелевантним до обставин цього кримінального провадження. У наведеній постанові Верховний Суд констатував істотне порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що апеляційний суд фактично не з`ясував позицію сторони захисту щодо дослідження нового експертного висновку, який був отриманий уже після ухвалення вироку судом першої інстанції, містив відмінні від наявних у провадженні висновки щодо ключових обставин дорожньо-транспортної пригоди та був покладений в основу всієї аргументації апеляційної скарги. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не забезпечив стороні захисту можливості належним чином реалізувати свої процесуальні права.
Натомість у цьому кримінальному провадженні судами першої та апеляційної інстанцій було досліджено достатній обсяг доказів, необхідних для встановлення механізму дорожньо-транспортної пригоди, причинного зв`язку між діями засудженого та наслідками, що настали. При цьому суди надали оцінку не лише експертним висновкам, отриманим під час досудового розслідування, а й доказам, поданим стороною захисту, у тому числі експертним дослідженням, проведеним за її ініціативою.
Посилання засудженого на постанову Верховного Суду в справі № 554/5166/19, в якій констатовано істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час призначення та проведення судової експертизи в апеляційному провадженні, також не свідчить про наявність аналогічних порушень у цьому кримінальному провадженні.
Як убачається зі змісту зазначеного рішення, підставою для скасування ухвали апеляційного суду були виняткові процесуальні обставини, а саме наявність кількох взаємовиключних експертних висновків, неможливість усунення суперечностей шляхом допиту експертів, призначення апеляційним судом нової комплексної експертизи та подальше вирішення клопотання експертів щодо визначення вихідних даних одноособово головуючим суддею без проведення судового засідання, без заслуховування учасників провадження та без постановлення відповідної ухвали в порядку статті 350 КПК України. Крім того Верховний Суд звернув увагу на те, що висновок експертизи був покладений в основу рішення апеляційного суду, хоча вихідні дані для проведення дослідження фактично були визначені самими експертами за наявності спору між учасниками провадження щодо таких даних.
Натомість у цьому кримінальному провадженні наведені обставини відсутні. Судами не встановлено наявності суперечливих експертних висновків, які неможливо було б усунути шляхом їх дослідження та оцінки. В основу вироку покладено декілька експертних висновків, у тому числі ініційованих стороною захисту, які були безпосередньо досліджені судами. При цьому суди не встановили обставин, які б з достатньою переконливістю свідчили про неповноту, неясність чи суперечливість висновків експертів або породжували обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки висновку комплексної судової трасологічної та інженерно-транспортної експертизи, виконаної за ініціативою сторони захисту, яким поставлено під сумнів показання водія автомобіля «Volkswagen» та окремих свідків щодо параметрів зближення транспортних засобів, а також зроблено висновок про те, що мінімально можлива швидкість руху автомобіля потерпілого могла становити від 78 до 101 км/год, колегія суддів також вважає необґрунтованими.
Як убачається зі змісту копій судових рішень, зазначений висновок комплексної судової трасологічної та інженерно-технічної експертизи № 27056/27066/23-52 від 14 березня 2025 року був предметом безпосереднього дослідження та оцінки суду.
Місцевий суд, дотримуючись вимог статей 22, 23, 94 КПК України, дослідив наданий стороною захисту висновок експертизи поряд з іншими доказами у справі та оцінив його не ізольовано, а у взаємозв`язку з усією сукупністю доказів, зібраних під час досудового розслідування та перевірених у судовому засіданні. 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи аналогічні доводи сторони захисту, вказав, що висновки експертиз, серед яких два проведені за клопотаннями сторони захисту, виконані кваліфікованими експертами, які мають достатній експертний досвід роботи. Вказав, що у ході дослідження надані відповіді на всі поставлені на вирішення експертиз запитання, жодних суперечностей між висновками і показаннями експертів установлено не було, тому в колегії суддів сумнівів у правильності та об`єктивності таких висновків немає, оскільки вони складені з дотриманням вимог ст. 101, 102 КПК України.
Також в ухвалі зауважується, що з мотивувальних частин інженерно-транспортних експертиз, комплексної судової трасологічної та інженерно-технічної експертизи та їх висновків вбачається, що експертами була надана відповідь на всі поставлені запитання, зокрема про технічний стан транспортних засобів, слідову інформацію, що зафіксована під час огляду місця ДТП, поведінку в заданій дорожній ситуації водіїв транспортних засобів, встановлення технічної можливості у водіїв запобігти зіткненню.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, у межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до положень статей 84, 94 та 101 КПК України висновок експерта є одним із джерел доказів і не має переваги над іншими доказами. Жоден доказ не має наперед встановленої сили, а тому суд зобов`язаний оцінювати кожен доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного процесуального рішення.
При цьому сам факт існування у матеріалах провадження декількох експертних висновків, які містять відмінні оцінки окремих обставин події, не свідчить автоматично про недопустимість чи недостовірність будь-якого з них та не зобов`язує суд покладати в основу рішення саме той висновок, на який посилається певна сторона. Суд вправі надати перевагу одному доказу перед іншим за умови належного мотивування такої думки у судовому рішенні.
Крім того, навіть наведені стороною захисту відомості щодо можливої високої швидкості руху автомобіля потерпілого самі по собі не спростовують установлених судами обставин щодо допущених засудженим порушень ПДР та не виключають наявності причинного зв`язку між цими порушеннями і наслідками, що настали. Вирішальним для кримінально-правової оцінки дій особи за статтею 286 КК України є встановлення того, чи перебували допущені саме нею порушення ПДР в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно поклали в основу своїх висновків результати експертного дослідження, проведеного під час досудового розслідування, незважаючи на те, що експерт під час допиту в судовому засіданні зазначав про можливість отримання інших результатів за наявності інших вихідних даних та необхідність проведення додаткових досліджень, колегія суддів також вважає необґрунтованими.
Як убачається зі змісту копій судових рішень, про що вже згадувалося вище, у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_14 підтримав висновок інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/123-23/9123-ІТ від 30 серпня 2023 року та пояснив, що під час проведення експертизи знайомився з усіма матеріалами кримінального провадження. Для відповіді на поставлені запитання визначення взаємного розташування транспортних засобів не мало значення і для цього потрібно оглядати транспортні засоби після зіткнення, однак відповідне запитання йому не ставилося. На запитання щодо можливого висновку за наявності розрахункової швидкості потерпілого ОСОБА_6 більше 100 км/год експерт пояснив, що в разі інших вихідних даних висновок також може бути іншим.
Необхідно зазначити, що висновок експерта інженерно-транспортної експертизи 
№ СЕ-19/123-23/9123-ІТ від 30 серпня 2023 року, отриманий у ході досудового розслідування, не був єдиним доказом, на якому ґрунтувалися висновки судів щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та винуватості засудженого. Зазначений висновок оцінювався судом у сукупності з іншими доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема показаннями учасників та свідків події, протоколами слідчих (розшукових) дій, матеріалами огляду місця події, схемою дорожньо-транспортної пригоди, фототаблицями та іншими доказами.
Отже, місцевий суд, безпосередньо дослідивши висновок експерта та допитавши експерта в судовому засіданні, надав оцінку як самому висновку, так і поясненням експерта щодо сформульованих висновків. 
Апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту, дійшов висновку, що вони не спростовують правильності висновків місцевого суду, оскільки під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б свідчили про використання експертом недостовірних або таких вихідних даних, що суперечать фактичним обставинам події, встановленим судом на підставі сукупності доказів.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що сторона захисту не довела, в чому виявляється неповнота досліджених доказів, серед яких висновки експертиз, чи допущено порушення при їх дослідженні та не навела ті докази, які не були досліджені в суді.
Водночас сама по собі вказівка експерта на те, що за інших вихідних даних могли б бути отримані інші результати, не свідчить про неповноту або недопустимість проведеної експертизи. Будь-яке експертне дослідження ґрунтується на встановлених або наданих експерту вихідних даних, а тому можливість отримання інших результатів у разі зміни таких даних є природним наслідком застосування спеціальних знань і не може розцінюватися як доказ помилковості висновку. Так само не може бути підставою для визнання висновку експерта неналежним доказом загальне твердження про доцільність проведення додаткових досліджень. 
Доводи засудженого про неврахування судами попередніх інстанцій окремих правових висновків Верховного Суду щодо необхідності встановлення характеру та черговості порушень ПДР кожним із водіїв також є безпідставними. 
Як убачається зі змісту вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, суди надали оцінку обставинам дорожньо-транспортної пригоди, дослідили дії її учасників та встановили, що порушення засудженим вимог ПДР перебувало у прямому причинному зв`язку з настанням суспільно небезпечних наслідків. 
Посилання засудженого на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 20 листопада 2014 року у справі № 5-218кс14 та 
від 05 листопада 2015 року у справі № 5-218кс15, а також у постановах Верхового Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 128/3780/16-к та від 22 травня 2025 року у справі № 208/2264/15-к щодо необхідності дослідження характеру та черговості порушень ПДР кожним із учасників ДТП, а також з`ясування можливості передбачення одним водієм порушень з боку іншого, у цьому провадженні не вбачаються релевантними, оскільки за конкретних фактичних обставин цього провадження можлива невідповідність окремих дій іншого водія вимогам ПДР жодним чином не виключає винуватість засудженого ОСОБА_4 .
Таким чином, оскільки з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Стосовно клопотання засудженого про зупинення виконання вироку місцевого суду колегія суддів вбачає необхідним вказати, що таке зупинення можливе виключно після відкриття касаційного провадження за відповідною касаційною скаргою, для чого наразі достатніх підстав не вбачається. 
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3