РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
10 вересня 2026 р.  Справа № 120/16924/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій відповідача щодо невиплати при звільненні з військової служби ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно.
Ухвалою від 15.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи здійснюється, зокрема, шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.
Частиною одинадцятою статті 126 КАС України передбачено, що розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
З матеріалів справи видно, що ухвала суду від 15.12.2025 та копія позовної заяви були отримані відповідачем 22.12.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067060143932.
За таких обставин, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, однак своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Враховуючи пасивну поведінку відповідача та відсутність можливості вирішити справи на підставі наявних в ній матеріалів, 19.08.2026 суд постановив ухвалу, якою витребував у Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язав надати суду в 5-денний строк з дня отримання копії даної ухвали наступну документально підтверджену інформацію:
- інформацію про предмети речового майна, які належали ОСОБА_1 до видачі відповідно до норм забезпечення, із зазначенням найменування предметів, кількості та строків їх видачі;
- інформацію про фактично видане ОСОБА_1 речове майно із зазначенням найменування, кількості та дати видачі;
- інформацію про предмети речового майна, які належали ОСОБА_1 до видачі, однак фактично ним отримані не були;
- довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , оформлену відповідно до вимог Порядку №178;
- розрахунок вартості речового майна, яке належало позивачу до видачі, але не було ним отримане, із зазначенням закупівельної вартості відповідних предметів.
На виконання вимог ухвали суду від 19.08.2026 відповідач повідомив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 як військовослужбовець, призваний під час мобілізації, а тому відповідно до пункту 17 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період при звільненні з військової служби він не набув права на отримання неотриманого речового майна або грошової компенсації його вартості.
Відповідач зазначив, що за період служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач речовим майном не забезпечувався, однак із проханням щодо його видачі до командування не звертався. При цьому у речовому атестаті військової частини НОМЕР_2 від 07.02.2023 №1092 містяться відомості про речове майно, отримане позивачем за попереднім місцем проходження військової служби.
З огляду на наведене військова частина НОМЕР_1 вважає, що у позивача відсутнє право на отримання речового майна, яке не було йому видане під час проходження служби, а відтак відсутні й підстави для виплати грошової компенсації його вартості. У зв`язку з цим у відповідача відсутнє речове майно, яке належало б позивачу до видачі та фактично не було ним отримане, а тому відсутні підстави для складання довідки про вартість такого майна та проведення відповідного розрахунку.
Визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходить із наступного.
ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з лютого 2022 по 06 вересня 2025.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 19 січня 2025 №19/нст, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та направлено до військвової частини НОМЕР_3 подальшого проходження служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2025 №298, ОСОБА_1 було звільнено за сімейними обставинами у запас Збройних Сил України.
07.11.2025 позивач звернувся до військової частини із заявою про здійснення перерахунку грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Проте, на день подачі даного позову, заява від 07.11.2025 не була розглянута.
Вважаючи дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини першої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідними нормативно-правовими актами, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до пункту 2 Порядку №178 його дія поширюється на осіб офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, а згідно з пунктом 3 цього Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.
Таким чином, законодавець пов`язує виникнення права на грошову компенсацію не з фактом звернення військовослужбовця із заявою чи рапортом, а з моментом виникнення права на отримання відповідних предметів речового майна та їх фактичним неотриманням. Подання заяви (рапорту), передбачене пунктом 4 Порядку №178, є передбаченим законодавством способом реалізації вже набутого права.
При цьому пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі. Відповідно до пункту 5 цього Порядку така довідка видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості майна станом на 1 січня поточного року.
Отже, саме на військову частину за місцем проходження військової служби покладено обов`язок визначити перелік неотриманого військовослужбовцем речового майна, його вартість та на підставі відповідної заяви здійснити передбачені законодавством дії щодо нарахування і виплати грошової компенсації.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , а 02.10.2025 був звільнений у запас Збройних Сил України за сімейними обставинами.
07.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Водночас відповідач не надав доказів розгляду вказаної заяви у встановленому законом порядку, не здійснив визначення переліку речового майна, яке належало позивачу до видачі та не було ним отримане, не склав довідку про його вартість та не здійснив виплату відповідної компенсації.
Посилання відповідача на те, що позивач під час проходження військової служби не звертався із проханням про видачу речового майна, не спростовує наявності у нього права на грошову компенсацію.
Як уже зазначалося, право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця з моменту виникнення права на отримання відповідних предметів речового майна за нормами забезпечення та їх фактичного неотримання. При цьому закон не ставить виникнення такого права у залежність від попереднього звернення військовослужбовця з вимогою про видачу конкретних предметів речового майна.
Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач як військовослужбовець, призваний під час мобілізації, відповідно до пункту 17 розділу III Інструкції не набув права на отримання неотриманого речового майна та компенсації його вартості.
Застосування зазначеної норми у спосіб, запропонований відповідачем, фактично призводить до звуження гарантованого законом майнового права військовослужбовця на отримання грошової компенсації.
Положення пункту 17 розділу III Інструкції регулює порядок речового забезпечення мобілізованих військовослужбовців при звільненні та передбачає, що предмети речового майна, які не були видані під час служби, при звільненні не видаються. Водночас ця норма не містить положень про припинення чи втрату військовослужбовцем права на грошову компенсацію вартості такого майна.
Більше того, право на компенсацію прямо передбачене статтею 9-1 Закону №2011-XII та врегульоване Порядком №178, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Тому положення відомчої Інструкції не можуть тлумачитися як такі, що скасовують або обмежують право, гарантоване законом.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 24.06.2025 у справі №560/4729/24 та від 18.06.2026 у справі №560/17635/24, відповідно до якої невидача предметів речового майна особистого користування при звільненні військовослужбовця, призваного під час мобілізації, сама по собі не позбавляє його права на отримання грошової компенсації вартості такого майна.
Суд також бере до уваги, що на виконання ухвали суду від 19.08.2026 відповідач не надав витребуваних судом відомостей про перелік предметів речового майна, які належали позивачу до видачі, строки їх видачі, фактичну видачу, перелік неотриманого майна, а також довідки про його вартість і відповідного розрахунку.
Натомість відповідач фактично обмежився посиланням на відсутність у позивача права на компенсацію як мобілізованого військовослужбовця.
При цьому саме відповідач володіє необхідними обліковими даними щодо речового забезпечення позивача за період проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та саме на речову службу військової частини Порядком №178 покладено обов`язок визначити вартість речового майна, що належить до видачі.
За таких обставин невстановлення відповідачем переліку належного позивачу речового майна та його вартості не може бути поставлено позивачу у провину та не може слугувати підставою для відмови у судовому захисті.
Суд наголошує, що у справах щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме відповідач має довести правомірність своєї поведінки. Відповідач таких доказів не надав.
Посилання відповідача на речовий атестат військової частини НОМЕР_2 від 07.02.2023 №1092 також не свідчить про відсутність у позивача права на компенсацію за речове майно, яке належало йому до видачі за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 . Вказаний документ підтверджує отримання позивачем певного речового майна за попереднім місцем служби, однак сам по собі не встановлює відсутності у нього права на інші предмети речового забезпечення, строки отримання яких настали під час проходження служби у відповідача.
Крім того, факт проходження позивачем служби у військовій частині НОМЕР_1 та його звільнення з військової служби відповідачем не заперечується.
Відтак суд доходить висновку, що після звільнення позивача з військової служби у відповідача виник обов`язок розглянути його заяву від 07.11.2025, визначити відповідно до норм забезпечення перелік речового майна, право на отримання якого виникло у позивача та яке фактично не було йому видане, визначити його закупівельну вартість, оформити відповідну довідку та вирішити питання щодо виплати грошової компенсації відповідно до вимог Порядку №178.
Невчинення відповідачем зазначених дій є протиправною бездіяльністю.
Водночас, зважаючи на те, що конкретний перелік неотриманого позивачем речового майна та його вартість відповідачем не визначені, суд не вбачає підстав самостійно визначати розмір грошової компенсації, оскільки відповідні розрахунки належать до компетенції речової служби та командира військової частини відповідно до Порядку №178.
З огляду на викладене належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 07.11.2025 про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та зобов`язання відповідача розглянути зазначену заяву, визначити перелік речового майна, яке належало позивачу до видачі відповідно до норм забезпечення та не було ним отримане, визначити його вартість, оформити довідку про вартість речового майна відповідно до вимог Порядку №178 та вирішити питання щодо виплати позивачу грошової компенсації у встановленому законодавством порядку.
При цьому суд зауважує, що судовий захист у даному випадку не передбачає безумовного визначення судом конкретної суми грошової компенсації без проведення відповідачем відповідних розрахунків, а полягає у відновленні порушеного права позивача шляхом зобов`язання військової частини виконати покладені на неї законодавством обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано; добросовісно; розсудливо; своєчасно.
За встановлених судом обставин бездіяльність відповідача не відповідає зазначеним критеріям, оскільки заява позивача від 07.11.2025 не була розглянута, а передбачені законом дії щодо визначення належного позивачу речового майна та вирішення питання про виплату відповідної компенсації не здійснені.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат ним не надано, підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 07.11.2025 про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.11.2025 про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та за результатами її розгляду вчинити передбачені законодавством дії, зокрема визначити відповідно до норм забезпечення перелік речового майна, право на отримання якого виникло у позивача та яке не було йому видане, визначити його вартість, оформити довідку про вартість речового майна відповідно до вимог Порядку №178 та вирішити питання щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна