ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 703/7212/25		
Провадження № 22-ц/821/1228/26, № 22-ц/821/1227/26		
категорія: 305010100  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В., 
секретаря – Кукушкіної А. О.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку, у складі: головуючого судді Прилуцького В. О.,  

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку. 
Позовні вимоги мотивувала тим, що від спільно шлюбу з відповідачем мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що син проживає з нею та перебуває на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає, з нею не спілкуєтся.
Вказує, що будь-якого майна, яке б було подаровано сину немає, відкритих депозитних рахунків в установах банків теж немає.
Інших дітей (окрім спільного з нею сина) у відповідача немає.
Також зазначає, що вона не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття та стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно на її утримання до досягнення сином трирічного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2025 року і до досягнення сином повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на її утримання, до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, починаючи з 28 жовтня 2025 року і до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2422,40 грн.
Допущено рішення в частині стягнення аліментів за один місяць до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину порівну, відповідно позов підлягає до задоволення та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Щодо аліментів на утримання позивачки, то суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги, виходив з принципу справедливості та розумності, та з урахуванням потреб позивачки, на утриманні та вихованні якої знаходиться дитина, яка не досягла трирічного віку та потребує постійного материнського догляду, а також з можливостей відповідача, зокрема, його працездатності, необхідності у придбанні медичних препаратів та проходженні обстежень.
Крім того, відмовляючи в зупиненні провадження, суд першої інстанції виходив з того, що зупинення провадження по справі може зашкодити інтересам неповнолітньої дитини в отриманні передбаченого законом утримання з боку його батька, так як син сторін за твердженням позивачки проживає разом з нею.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ОСОБА_2 оскаржив їх в апеляційному порядку та просить: скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026; скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026; зупинити провадження у справі № 703/7212/25 у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у складі ЗСУ, що переведені на воєнний стан на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил Українита проходить військову службу з 16.10.2018, тобто наявні всі передбачені законом умови для обов`язкового зупинення провадження у справі.
Вважає, що судом першої інстанції фактично встановлено додаткові умови для зупинення провадження у справі.
Щодо інтересів дитини зазначає, що ним на утримання сина здійснюються відрахування, достатні для дитини відповідного віку, і навіть зупинення провадження у вказаній справі жодним чином не може вплинути на фінансову складову утримання неповнолітнього сина.
Зазначає, що судом першої інстанції не було надано оцінки та не взято до уваги докази на які посилався відповідач в заяві про перегляд заочного рішення.
Щодо аліментів на утримання дружини, то вказує, що з моменту звернення позивача в суд з даним позовом та на момент ухвалення судом рішення матеріальний стан та стан здоров`я відповідача суттєво змінились, що не було взято судом першої іцнстанції до уваги.
Зокрема, він постійно перебуває на лікуванні, має значні обмеження в ходьбі, у зв`язку з чим його направлено на військово-лікарську комісію для встановлення непридатності до військової служби.
Стверджує, що доводи позивача щодо його ухилення від обов`язку по утриманню дититни не відповідають дійсності.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року та рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаськоїї області від 20 березня 2026 року – без змін.
Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не ґрунтується на матеріалах справи, суперечить вимогам законодавства України.
Зазначає, що скаржником в апеляційній скарзі не зазначено в чому саме полягає незаконність судового рішення, яким чином при ухвалені судового рішення та ухвали, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Крім того, 06 липня 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі її представника, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволеня, оскаржувані судові рішення – без змін.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Щодо зупинення провадження у справі.
Частиною 2 ст. 353 ЦПК України визначено, що  заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
25 лютого 2026 року від відповідача у справі ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі на час перебування його у складі Збройних Сил України.
На підтвердження клопотання ним було надано довідку військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2025 № 3990 про те, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 16.10.2018, довідку військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2025 № 3193 про безпосередню участь ОСОБА_2 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2025 № 282 про прибуття та виконання службових обов`язків ОСОБА_2 після лікування.
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані ст. 251 та ст. 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від ст. 252 ЦПК України.
За положенням п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Положення ст. 251 ЦПК України встановлюють обов`язок суду зупинити провадження в справі в тому випадку, якщо сторона перебуває в складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. При цьому, вказані обставини мають бути підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, тобто дійсно свідчити про виконання особою функції захисту та забезпечення національної безпеки.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року в справі № 513/475/24 (провадження № 14-74цс25) зазначено, що ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Суд зобов`язаний за заявою військовослужбовця зупинити провадження в справі, незалежно від категорії спору.
Разом з тим, у постанові від 30 червня 2026 року, у справі № 699/1569/25, Верховний Суд дійшов висновку, що зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, суперечить задекларованій державою засаді охорони дитинства та є порушенням права на судовий захист, яке згідно ч. 2 ст. 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану.
Потреба в констатації неконституційності п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в частині, яка стосується права дитини на утримання, зумовлена тим, що парламент має запровадити на рівні процесуального закону «гнучкий» механізм, який враховує права та інтереси дитини. Наприклад, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, якщо це не суперечить найкращим інтересам дитини.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в справах про стягнення аліментів на дитину, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення суперечить ст. ст. 8, 51, 55 Конституції України.
Враховуючи, що предметом спору є стягнення аліментів на утримання дитини та дружини – матері дитини, суд першої інстанції в ухвалі від 20 березня 2026 року дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з підстав вказаних відповідачем.
Згідно з положеннями ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із ключових способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо. Своєчасне та повне забезпечення майнових прав дитини є стратегічним національним пріоритетом, що гарантується статтями 141, 155 СК України та положеннями ЗУ «Про охорону дитинства».
Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 червня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 (т.1 а.с. 5).
Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 6).
З Витягів з реєстру територіальної громади № 2025/015019455 та № 2025/015019371 від 13 жовтня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 та син сторін у справі ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою, АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 7-8).
Відповідачем у справі не заперечується, що син ОСОБА_6 проживає із матір`ю – ОСОБА_1 , відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню дитини.
Встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, як батько продовжує піклуватися про дитину, зокрема в добровільному порядку, не беруться до уваги, оскільки добровільне волевиявлення відповідача щодо надання матеріальної допомоги у певному розмірі на утримання дитини не спростовують право позивача на отримання аліментів та не гарантують систематичного виконання відповідачем у майбутньому даного обов`язку по утриманню дитини.
Враховуючи викладене, а також те, що апеляційна скарга не містить інших доводів щодо незгоди із визначеним судом розміром аліментів на утримання ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку, то слід зазначити наступне.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Згідно з положеннями ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом.
За змістом ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Відповідно до ч. 2, ч. 4, ч. 6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Частина 4 ст. 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосуванню інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Згідно з вимогами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч. 2 – ч. 4 ст. 84 та ст. ст. 86 і 88 цього Кодексу.
Таким чином, сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання до суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.
Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
У постанові Верховного Суду по справі №750/9224/16-ц, провадження №61-16837св18, від 13 червня 2018 року суд звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз норм чинного сімейного законодавства дає суду підстави для висновку про те, що для одержання утримання (аліментів) від чоловіка-батька необхідно декілька умов: 1) зареєстрований шлюб, або тривалий час проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою; 2) вагітність від чоловіка, з яким зареєстровано шлюб, та/або проживання спільної дитини з матір`ю; 4) спроможність чоловіка надавати утримання.
Отже, право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення народженою дитиною трирічного віку має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини (постанова ВС від 13.06.2018 по справі №750/9224/16-ц, провадження №61-16837св18).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є пенсіонером МВС по вислузі років з 07.12.2011, є працездатною особою, наразі перебуває на службі в ЗСУ про що надав докази як в суд першої інстанції, так до апеляційного суду.
Наведені обставини були предметом дослідження під час розгляду справи судом першої інстанції, а у силу ч. 4 ст. 84 СК України ці обставини не позбавляють права ОСОБА_1 на її утримання.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17.
Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, правильно виходив з загальних принципів, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів, а також принципів справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача. Також те, що, у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе самостійно. Відповідач є особою працездатного віку, має можливості надавати допомогу дружині-матері, не довів суду того факту, що він не має змоги утримувати дружину-матір.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростували висновок суду першої інстанції щодо спроможності відповідача надавати утримання дружині, яка проживає зі спільною дитиною до трьох років у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку. Тому відповідач має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині.
Отже, встановивши, що дитина, яка не досягла трьох років, проживає разом із позивачкою, яка у свою чергу має право на утримання від батька дитини, а будь яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення їх дитиною трьох років.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко