Справа № 302/978/26 
Провадження № 2/302/607/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання – Бобонич Н. Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 18 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 298833941.
За твердженням представника позивача, відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець надав відповідачці кредитні кошти, а остання зобов`язалася своєчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісію та інші передбачені договором платежі.
Представник позивача зазначила, що кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». Умовами договору передбачено використання в правовідносинах між позичальником та кредитодавцем електронного підпису позичальника, зокрема логіна та пароля особистого кабінету. На думку позивача, укладення договору в електронній формі відповідає вимогам законодавства та підтверджує досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов.
16 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № МВ-ТП/53, відповідно до умов якого первісний кредитор зобов`язався відступити фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідному реєстрі прав вимог, а фактор – прийняти такі права вимоги та надати клієнту фінансування на умовах договору.
За твердженням позивача, до складу прав вимоги, переданих Товариству з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», увійшло також право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 298833941 від 18 травня 2025 року.
27 травня 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу № 27/0526-01, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило позивачу належні йому права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимог.
Відповідно до умов зазначеного договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог.
Згідно з реєстром прав вимоги № 1 від 27 травня 2026 року до договору факторингу № 27/0526-01 позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 298833941 у загальному розмірі 19 795,60 грн, з яких:
5 500,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту;
11 215,60 грн – заборгованість за процентами;
330,00 грн – заборгованість за комісією;
2 750,00 грн – неустойка.
Представник позивача посилається на те, що разом із правом грошової вимоги до позивача перейшли всі інші права кредитора за кредитним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували на момент переходу права вимоги.
Також зазначила, що умовами договору факторингу передбачено обов`язок попереднього кредитора повідомити боржника про відступлення права вимоги. Водночас неповідомлення боржника про заміну кредитора, на думку позивача, не припиняє його обов`язку виконати кредитне зобов`язання та не звільняє від погашення заборгованості, а лише надає право здійснити належне виконання первісному кредитору.
Представник позивача вказала, що після переходу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» відповідачка не здійснила жодного платежу на погашення заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів.
При цьому позивач зазначив, що з моменту набуття права вимоги до відповідачки, а саме з 27 травня 2026 року, ним не здійснювалося нарахування будь-яких додаткових штрафних санкцій.
За твердженням позивача, станом на момент звернення до суду заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 298833941 становить 19 795,60 грн, з яких 5 500,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 11 215,60 грн – заборгованість за процентами, 330,00 грн – заборгованість за комісією та 2 750,00 грн – неустойка.
Посилаючись на положення статей 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 599, 610–612, 625, 638, 1082 Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронну комерцію», представник позивача просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованість за кредитним договором № 298833941 у загальному розмірі 19 795,60 грн, а також понесені судові витрати.
Ухвалою суду від 27 липня 2026 року у справі відкрито провадження та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Водночас судом визначено, що розгляд, формування та зберігання матеріалів цивільної справи здійснюються у змішаній формі – у паперовій та електронній формах.
Ухвалою суду від 17 серпня 2026 року постановлено продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
24 серпня 2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідачки – адвоката Рішка Сергія Івановича надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти позовних вимог у частині та просив відмовити в їх задоволенні щодо стягнення комісії, неустойки та частини процентів.
Представник відповідачки не заперечував факту укладення 18 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 кредитного договору № 298833941, за умовами якого відповідачці було надано кредит у розмірі 5 500,00 грн. Також не оспорював факту отримання кредитних коштів та наявності у відповідачки обов`язку з повернення основної суми кредиту.
Водночас представник відповідачки зазначив, що спірний договір є договором споживчого кредиту, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про споживче кредитування» та законодавства про захист прав споживачів.
Звернув увагу на те, що умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 330,00 грн. Зокрема, пунктом 1.1.16 договору комісію визначено як одну із форм оплати за послуги кредитодавця, а пунктом 8.4 договору прямо передбачено, що така комісія не є платою за додаткові або супутні послуги кредитодавця, а є іншою складовою плати за послуги, що надаються за договором.
Посилаючись на положення статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», статті 215 Цивільного кодексу України та правові висновки Верховного Суду, представник відповідачки вважав, що умови кредитного договору щодо сплати комісії за надання кредиту є нікчемними, оскільки кредитодавцем не визначено конкретного переліку додаткових чи супутніх послуг, за які встановлена така плата, та не доведено їх фактичного надання відповідачці. У зв`язку з цим просив відмовити у стягненні заборгованості за комісією у розмірі 330,00 грн.
Окремо представник відповідачки заперечував проти стягнення неустойки у розмірі 2 750,00 грн. Посилаючись на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, зазначив, що у період дії воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплачувати неустойку за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а нарахована з 24 лютого 2022 року неустойка підлягає списанню кредитодавцем.
За твердженням представника відповідачки, відповідно до наданого позивачем розрахунку Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було нараховано неустойку двома платежами по 1 375,00 грн, у зв`язку з чим вимога про стягнення загальної суми неустойки 2 750,00 грн є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Також представник відповідачки заперечував проти стягнення процентів у розмірі, заявленому позивачем. Зазначив, що станом на 16 вересня 2025 року, тобто на момент відступлення права вимоги від Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», загальна сума заборгованості за кредитним договором становила 12 141,80 грн, з яких 5 500,00 грн – основна сума кредиту, 3 561,80 грн – проценти, 330,00 грн – комісія та 2 750,00 грн – неустойка.
Звернув увагу, що у подальшому, у період з 16 вересня 2025 року до 27 травня 2026 року, проценти за користування кредитом нараховувалися Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС».
Представник відповідачки зазначив, що за даними Комплексної інформаційної системи Національного банку України Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» мало ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання фінансової послуги факторингу, однак, на думку сторони відповідачки, не мало ліцензії на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту. У зв`язку з цим вважав, що після набуття права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» не мало правових підстав самостійно нараховувати проценти за кредитним договором.
Крім того, представник відповідачки посилався на те, що відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять лише ті права та в тому обсязі, які існували на момент відступлення права вимоги. На цій підставі вважав, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло право вимоги до відповідачки лише у розмірі, визначеному реєстром прав вимог станом на 16 вересня 2025 року, а наступне відступлення права вимоги не могло збільшити цей обсяг.
Також зазначив, що відповідачка не була повідомлена ані Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», ані Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» про відступлення права вимоги за кредитним договором.
З огляду на наведене представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 2 750,00 грн неустойки та 330,00 грн комісії за надання кредиту, а також задовольнити вимоги про стягнення процентів лише в межах 3 561,80 грн. Вимогу про стягнення основної суми кредиту у розмірі 5 500,00 грн представник відповідачки фактично не оспорював.
25 серпня 2026 року представник позивача – Шаткун Денис Олександрович через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів сторони відповідачки та просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача зазначив, що нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов кредитного договору та погодженого сторонами порядку їх обчислення. На його думку, підписавши кредитний договір, відповідачка підтвердила свою обізнаність з його умовами, у тому числі щодо розміру процентної ставки, строків та порядку нарахування процентів, а також погодилася з ними.
Звернув увагу на те, що до укладення кредитного договору відповідачка була ознайомлена з Правилами надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, які розміщені на вебсайті первісного кредитора та, за твердженням позивача, є складовою частиною договірних відносин сторін.
Представник позивача вказав, що жодних заперечень щодо змісту кредитного договору, порядку нарахування процентів або інших його умов відповідачка під час укладення договору не висловлювала та від його підписання не відмовилася.
Посилаючись на принцип обов`язковості договору та правові висновки Верховного Суду, представник позивача зазначив, що невиконане боржником зобов`язання продовжує існувати до моменту його належного виконання або припинення з інших передбачених законом чи договором підстав, а сплив установленого договором строку сам по собі не припиняє невиконаного зобов`язання.
Також представник позивача наголосив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» після набуття права вимоги до відповідачки не здійснювало будь-яких додаткових нарахувань та не застосовувало до неї нових штрафних санкцій, а заявило до стягнення ту заборгованість, яка існувала на момент відступлення права вимоги на користь позивача.
Щодо доводів відповідачки про неправомірність нарахування процентів після переходу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» представник позивача зазначив, що кредитний договір продовжував діяти на погоджених сторонами умовах, а зобов`язання відповідачки щодо сплати процентів не припинилося у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні.
Вважав безпідставними доводи сторони відповідачки про те, що новий кредитор не мав права вимагати сплати процентів, нарахованих відповідно до умов кредитного договору, оскільки відступлення права вимоги не змінює змісту основного зобов`язання та не припиняє передбачених договором прав кредитора.
Представник позивача також вказав, що відповідачка не надала суду доказів, які б спростовували правильність розрахунку заборгованості, підтверджували належне виконання нею кредитного зобов`язання або свідчили про припинення її обов`язку сплачувати передбачені договором проценти.
Разом із тим у відповіді на відзив представник позивача окремих заперечень щодо доводів сторони відповідачки про нікчемність умов кредитного договору в частині сплати комісії у розмірі 330,00 грн та щодо застосування пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України до заявленої до стягнення неустойки у розмірі 2 750,00 грн фактично не навів.
З огляду на викладене представник позивача просив відхилити доводи відзиву, прийняти та долучити відповідь на відзив до матеріалів справи, розглянути справу за відсутності представника позивача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Заперечень на відповідь на відзив від сторони відповідачки до суду не надходило.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Її представник подав заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності відповідачки, зазначивши, що підтримує правову позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, у повному обсязі. Також повідомив про відсутність додаткових заяв та клопотань.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) не здійснювалося.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, а також перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що 18 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 298833941 в електронній формі із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до умов договору кредитодавець надав відповідачці кредит у розмірі 5 500,00 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на належну їй платіжну картку № НОМЕР_1 . Строк кредитування становив 1826 днів, кінцевий строк повернення кредиту – 17 червня 2030 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 0,80 % на день протягом дисконтного періоду та 0,98 % на день після його закінчення. Договором також передбачалася одноразова комісія за надання кредиту в розмірі 330,00 грн та право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту у випадках, визначених умовами договору.
Факт укладення кредитного договору, погодження його умов відповідачкою та перерахування кредитних коштів підтверджується наявними у справі копією кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, інформацією про використання одноразового ідентифікатора, а також документами щодо зарахування кредитних коштів на банківську картку відповідачки.
16 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № МВ-ТП/53, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору права грошової вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за договором кредитної лінії № 298833941, укладеним із ОСОБА_1 .
Надалі, 27 травня 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу № 27/0526-01, за умовами якого останньому відступлено права грошової вимоги за кредитними договорами, перелік яких визначено у відповідному реєстрі прав вимоги.
Із наданого позивачем реєстру прав вимоги вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 298833941.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на дату відступлення права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» загальний розмір заборгованості відповідачки становив 19 795,60 грн, з яких: 5 500,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 11 215,60 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 330,00 грн – заборгованість за комісією та 2 750,00 грн – неустойка.
Також із наданого розрахунку вбачається, що відповідачкою було здійснено часткове погашення процентів за користування кредитом, а саме 16 червня 2025 року у сумі 1 276,00 грн та 11 липня 2025 року у сумі 1 100,00 грн, однак у подальшому належне виконання умов кредитного договору припинено, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка стала предметом цього судового розгляду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам сторін, суд виходить із такого.
Відповідно до статей 626, 628, 638 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст якої становлять погоджені сторонами умови та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
За змістом статті 207 та частини другої статті 639 Цивільного кодексу України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі та підписаний стороною із застосуванням передбаченого законом електронного підпису, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір може бути укладений шляхом направлення пропозиції та її прийняття в електронній формі, зокрема із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Матеріалами справи підтверджено укладення 18 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 договору кредитної лінії № 298833941 в електронній формі, а також перерахування відповідачці кредитних коштів у розмірі 5 500,00 грн.
Факт укладення договору, отримання кредиту та наявність обов`язку повернути його основну суму стороною відповідачки не заперечуються.
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України кредитодавець має право на одержання процентів у розмірі та порядку, встановлених договором.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Судом установлено, що відповідачка здійснила окремі платежі на виконання договору, зокрема 16 червня 2025 року у розмірі 1 276,00 грн та 11 липня 2025 року у розмірі 1 100,00 грн, однак надалі належного виконання кредитного зобов`язання не забезпечила.
Щодо переходу права вимоги суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріалами справи підтверджено послідовний перехід права вимоги за договором № 298833941: 16 вересня 2025 року – від Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі договору факторингу № МВ-ТП/53, а 27 травня 2026 року – від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» на підставі договору факторингу № 27/0526-01 та відповідного реєстру прав вимоги.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора саме по собі не припиняє зобов`язання та не впливає на дійсність переходу права вимоги. У разі якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, виконання ним зобов`язання первісному кредитору є належним виконанням.
Доказів здійснення відповідачкою після відступлення права вимоги платежів на користь будь-кого з попередніх кредиторів матеріали справи не містять.
Посилання сторони відповідачки на постанови Верховного Суду у справах № 1111/6765/12, № 623/488/17, № 161/10757/15-ц та № 363/1264/15-ц не дають підстав для висновку про відсутність у позивача права вимоги.
У наведених справах визначальним було те, що з позовами зверталася особа, яка на момент їх пред`явлення вже відступила відповідне право вимоги іншому кредитору або не довела повторного набуття такого права. Натомість у цій справі позивачем є особа, яка на момент звернення до суду набула право вимоги за спірним кредитним договором на підставі договору факторингу від 27 травня 2026 року № 27/0526-01, а послідовний перехід такого права від первісного кредитора до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», а надалі до позивача підтверджений належними письмовими доказами.
Водночас наведені правові висновки Верховного Суду узгоджуються із загальним правилом статті 514 Цивільного кодексу України, відповідно до якого новий кредитор набуває права первісного кредитора лише в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент їх переходу. Тому сам факт включення певної суми до реєстру прав вимоги не звільняє суд від обов`язку перевірити правові підстави виникнення кожної складової заявленої до стягнення заборгованості.
Суд не погоджується з доводами відповідачки про те, що після набуття права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» не могло набути право на проценти у зв`язку з відсутністю у нього ліцензії на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту.
Відступлення права вимоги за вже укладеним кредитним договором не є укладенням нового кредитного договору з боржником та не передбачає повторного надання йому грошових коштів. Унаслідок заміни кредитора змінюється особа, уповноважена вимагати виконання вже існуючого зобов`язання, однак його зміст, якщо інше не встановлено договором або законом, залишається незмінним.
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України новий кредитор набуває не лише права на повернення основної суми кредиту, а й інших майнових прав, що входили до змісту кредитного зобов`язання та перейшли до нього на умовах правочину про відступлення права вимоги.
Тому саме по собі набуття права вимоги за чинним кредитним договором та реалізація передбаченого ним права на одержання процентів не тотожні здійсненню новим кредитором окремої діяльності з надання нового фінансового кредиту відповідачці.
При цьому строк кредитування за договором № 298833941 визначено до 17 червня 2030 року.
Матеріали справи не містять доказів того, що до 27 травня 2026 року кредитодавець реалізував передбачене договором право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту в порядку, який би змінив погоджений сторонами строк кредитування та припинив право нараховувати договірні проценти.
Отже, проценти, нараховані до 27 травня 2026 року, не виходять за межі погодженого сторонами строку кредитування.
З наданих розрахунків убачається, що станом на 16 вересня 2025 року заборгованість за процентами становила 3 561,80 грн, а в подальшому відповідно до умов кредитного договору нарахування процентів продовжувалося в межах установленого сторонами строку кредитування. Станом на момент переходу права вимоги до позивача непогашений розмір процентів становив 11 215,60 грн.
Стороною відповідачки не наведено контррозрахунку, який би свідчив про неправильність арифметичного обчислення процентів за передбаченими договором ставками або врахування позивачем не всіх здійснених відповідачкою платежів. Її заперечення у цій частині фактично ґрунтуються на твердженні про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» самого права на проценти після набуття права вимоги, з яким суд із наведених вище підстав не погоджується.
Отже, вимоги про стягнення 5 500,00 грн заборгованості за основною сумою кредиту та 11 215,60 грн заборгованості за процентами за користування кредитом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас суд погоджується з доводами сторони відповідачки щодо відсутності правових підстав для стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 330,00 грн.
Спірний кредитний договір укладено фізичною особою для задоволення споживчих потреб, а тому відповідні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України «Про споживче кредитування».
Відповідно до положень цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом можуть включатися проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Водночас саме по собі зазначення певного платежу в договорі як «комісії» не є достатньою правовою підставою для його стягнення. Суд повинен установити правову природу такого платежу, за які саме дії чи послуги він установлений та чи відповідає відповідна умова договору імперативним вимогам законодавства про споживче кредитування.
Пунктом 1.1.16 кредитного договору комісію за надання кредиту визначено як грошові кошти, які позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю як одну з форм оплати за надані кредитодавцем послуги за договором.
Водночас пунктом 8.4 договору прямо передбачено, що комісія за надання кредиту не є платою за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, а є іншою складовою плати за послуги, що надаються кредитодавцем за договором, та нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі першого траншу.
Отже, зі змісту самого договору вбачається, що спірна комісія не пов`язана з будь-якою окремою додатковою чи супутньою послугою, яка за вибором або в інтересах споживача надається понад основне кредитне зобов`язання. Її виникнення пов`язане виключно з фактом видачі кредиту.
За змістом частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України надання позичальникові кредитних коштів є основним обов`язком кредитодавця за кредитним договором. Виконання кредитодавцем власного основного договірного обов`язку не є самостійною додатковою послугою позичальникові, за яку без окремої правової підстави може встановлюватися додаткова плата.
При цьому позивачем не наведено, у чому конкретно полягала послуга, оплачувана комісією в сумі 330,00 грн, крім самого надання кредиту, не визначено її змісту, обсягу та порядку надання, а матеріали справи не містять доказів фактичного надання відповідачці будь-якої окремої послуги, за яку могла бути стягнута така плата.
Суд також враховує, що правова природа платежу визначається його змістом, а не лише найменуванням, використаним сторонами в договорі. Тому включення комісії до кредитного договору, паспорта споживчого кредиту або загальної вартості кредиту саме по собі не усуває необхідності перевірити відповідність підстав її справляння вимогам закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 звернула увагу на необхідність при вирішенні спорів щодо комісій за договорами споживчого кредитування встановлювати їх фактичну правову природу та з`ясовувати, за які саме дії або послуги кредитодавця передбачено відповідну плату.
Так само посилання сторони відповідачки на висновки Верховного Суду щодо недопустимості стягнення комісій за послуги, які фактично не визначені або не надані споживачеві, узгоджується з обов`язком суду перевірити не лише формальне включення платежу до тексту договору, а й наявність законної підстави для виникнення відповідного грошового обов`язку.
За встановлених у цій справі обставин комісія у розмірі 330,00 грн нарахована саме у зв`язку з видачею кредиту та не є платою за конкретно визначену самостійну додаткову чи супутню послугу. Позивач не довів іншої правової природи цього платежу.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що відповідна умова договору не може бути підставою для покладення на відповідачку обов`язку сплатити 330,00 грн комісії за надання кредиту, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.
Не підлягає задоволенню і вимога про стягнення 2 750,00 грн неустойки.
Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Цим же пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання або невиконання таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем.
Із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що заявлена до стягнення неустойка у загальному розмірі 2 750,00 грн нарахована двома сумами по 1 375,00 грн у 2025 році, тобто у період дії в Україні воєнного стану та у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою кредитного зобов`язання.
Отже, до цієї складової заборгованості безпосередньо застосовується пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Той факт, що позивач після набуття права вимоги самостійно нової неустойки не нараховував, правового значення для вирішення цієї вимоги не має, оскільки предметом позову є саме неустойка, нарахована попереднім кредитором у період, коли законом було прямо встановлено звільнення позичальника від обов`язку її сплати та обов`язок кредитодавця списати такі нарахування.
Новий кредитор відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України не може набути більшого обсягу майнових прав, ніж той, який існував у попереднього кредитора відповідно до закону. Тому включення 2 750,00 грн неустойки до реєстру прав вимоги саме по собі не створює у позивача права на її стягнення з відповідачки.
За таких обставин вимога про стягнення 2 750,00 грн неустойки задоволенню не підлягає.
Таким чином, із заявлених позивачем 19 795,60 грн заборгованості правові підстави для стягнення підтверджені щодо 16 715,60 грн, з яких 5 500,00 грн становить заборгованість за основною сумою кредиту та 11 215,60 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 330,00 грн комісії за надання кредиту та 2 750,00 грн неустойки слід відмовити.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню у загальному розмірі 16 715,60 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості у загальному розмірі 19 795,60 грн. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки 16 715,60 грн, що становить 84,44 % від заявленого розміру майнових вимог.
З огляду на часткове задоволення позову та відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 248,16 грн.
В іншій частині витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
Керуючись статтями 2, 3, 10–13, 19, 76–81, 89, 133, 141, 258–259, 263–265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження: Україна, 07400, Київська область, Броварський район, місто Бровари, вулиця Лісова, будинок 2, IBAN № НОМЕР_3 в Акціонерному товаристві «ТАСКОМБАНК») заборгованість за кредитним договором № 298833941 від 18 травня 2025 року у розмірі 16 715,60 грн (шістнадцять тисяч сімсот п`ятнадцять гривень 60 копійок), з яких:
5 500,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту;
11 215,60 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення 330,00 грн комісії за надання кредиту та 2 750,00 грн неустойки – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» судовий збір у розмірі 2 248,16 грн (дві тисячі двісті сорок вісім гривень 16 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пухальський С. В.