Справа № 750/5364/26 | Головуючий у 1 інстанції .
Провадження № 33/4823/732/26 |
Категорія - ч.2 ст. 172-15 КУпАП |

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2026 року | місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Куценка М. О., за участі захисника – адвоката Похилька С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Похилька С.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2026 року у справі за протоколом про адміністративне правопорушення відносно:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , начальника відділу активних заходів головного оперативно-розшукового відділу в/ч НОМЕР_1 , 
за ч.2 ст. 172-15 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2026 року близько 09 год. 50 хв. за місцем тимчасової дислокації прикордонного загону за адресою: АДРЕСА_2 , підполковник ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем та начальником відділу активних заходів головного оперативно-розшукового відділу, в умовах особливого періоду внаслідок недбалого ставлення до військової служби порушив вимоги військового законодавства та був відсутній на військовій службі без поважних причин, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Не погодившись із постановою суду, захисник Похилько С.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно оцінив докази. Стверджує, що 07 травня 2026 року ОСОБА_1 не був відсутній на військовій службі без поважних причин, а виконував службові завдання в межах ділянки відповідальності підрозділу, зокрема проводив зустрічі з джерелами інформації та інші заходи оперативно-розшукового характеру.
Посилається на специфіку службової діяльності ОСОБА_1 , яка не передбачала його постійного перебування безпосередньо на робочому місці, та зазначає, що результати виконаної ним 07 травня 2026 року роботи оформлені відповідними службовими документами з обмеженим доступом, чого суд першої інстанції належним чином не врахував.
Також сторона захисту посилається на стан здоров`я ОСОБА_1 та долучені медичні документи, звертає увагу на неточності при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи, вважаючи, що наявні докази не підтверджують об`єктивної та суб`єктивної сторін правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Крім того, захисник вказує на необхідність витребування документів, які на його думку підтверджують виконання ОСОБА_1 оперативно-службових завдань 07 травня 2026 року.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені під час апеляційного розгляду матеріали та заслухавши пояснення учасників провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП настає за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.
Недбале ставлення до військової служби полягає у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою покладених на неї службових обов`язків через несумлінне ставлення до них. Тому для вирішення питання про наявність у діях особи складу цього адміністративного правопорушення підлягають з`ясуванню характер покладених на неї службових обов`язків, фактична поведінка особи, причини невиконання таких обов`язків, а також інші обставини, які характеризують її ставлення до проходження військової служби.
Відповідно до вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, зразково виконувати свої службові обов`язки, визначені статутами Збройних Сил України, відповідними положеннями, посадовими інструкціями та наказами командирів.
За приписами ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, знати й виконувати свої обов`язки.
Таким чином, предметом перевірки у цьому провадженні є не оцінка змісту чи результативності оперативно-розшукової діяльності ОСОБА_1 , а встановлення того, чи була його відсутність на визначеному місці служби 07 травня 2026 року зумовлена належною службовою або іншою поважною причиною та чи підтверджується така причина дослідженими у справі доказами.
Саме з огляду на такий предмет доказування апеляційний суд оцінює доводи сторони захисту та надані нею матеріали, у тому числі щодо виконання ОСОБА_1 цього дня завдань оперативно-розшукового характеру.
Під час апеляційного розгляду захисник заявив клопотання про витребування документів, які, на його думку, підтверджують виконання ОСОБА_1 07 травня 2026 року оперативно-розшукових завдань, а також про виклик та допит як свідків осіб, письмові пояснення яких містяться в матеріалах справи.
Підстав для задоволення зазначених клопотань апеляційний суд не встановив.
Як убачається з матеріалів справи та додатково наданих під час апеляційного розгляду документів, факт складення ОСОБА_1 відповідних службових документів та їх реєстрації 09 травня 2026 року підтверджений відповіддю командування і апеляційним судом під сумнів не ставиться. Водночас встановлення змісту та результативності оперативно-розшукової роботи не становить предмета доказування у цій справі.
Для її вирішення істотним є встановлення того, чи була відсутність ОСОБА_1 на визначеному місці служби 07 травня 2026 року зумовлена належною службовою або іншою поважною причиною. Наявні у справі та додатково подані під час апеляційного розгляду матеріали містять достатні відомості для перевірки цих обставин, а тому необхідності у витребуванні змісту зазначених захисником документів апеляційний суд не вбачає.
Не встановлено підстав і для виклику та допиту осіб, письмові пояснення яких містяться у матеріалах справи. Зміст цих пояснень відомий суду та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. При цьому стороною захисту не наведено конкретних істотних для вирішення справи обставин, які не відображені у письмових поясненнях та з`ясування яких потребувало б безпосереднього допиту цих осіб.
Не встановлено апеляційним судом і таких суперечностей між їх письмовими поясненнями та іншими матеріалами справи, які унеможливлювали б оцінку наявної сукупності доказів без проведення додаткового допиту.
За таких обставин витребування зазначених захисником документів та повторне з`ясування у відповідних осіб обставин, щодо яких ними вже надано письмові пояснення, не є необхідними для повного та об`єктивного апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим заявлені клопотання задоволенню не підлягають.
Як убачається з матеріалів справи, 07 травня 2026 року було встановлено відсутність ОСОБА_1 на визначеному місці служби. З рапорту заступника начальника загону з оперативно-розшукової діяльності – начальника головного оперативно-розшукового відділу ОСОБА_2 убачається, що під час телефонного спілкування було встановлено перебування ОСОБА_1 у с. Макіївка Прилуцького району Чернігівської області.
Цього ж дня ОСОБА_1 подав рапорт, у якому повідомив про перебування з 07 травня 2026 року на амбулаторному лікуванні у медичному пункті прикордонного загону, зазначивши про погодження цього з начальником служби охорони здоров`я.
Водночас зазначені у рапорті обставини під час перевірки підтвердження не отримали. З письмових пояснень начальника служби охорони здоров`я ОСОБА_3 убачається, що 07 травня 2026 року ОСОБА_1 до медичного пункту за медичною допомогою не звертався, звільнення від виконання службових обов`язків не отримував, а його перебування на амбулаторному лікуванні з нею не погоджувалося.
Апеляційний суд враховує, що з огляду на характер службової діяльності ОСОБА_1 сама по собі його відсутність у службовому приміщенні не є достатньою підставою для висновку про недбале ставлення до військової служби. Визначальним є те, чи була така відсутність зумовлена належною службовою або іншою поважною причиною.
Долучені стороною захисту медичні документи наведених обставин не спростовують. Наявність відомостей про стан здоров`я ОСОБА_1 сама по собі не підтверджує його звільнення від виконання службових обов`язків 07 травня 2026 року та дотримання встановленого для цього порядку.
Відповідно до п. 2.1 Порядку звільнення військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 від виконання службових обов`язків у разі тимчасової непрацездатності у разі захворювання військовослужбовець повинен повідомити безпосереднього начальника, який направляє хворого до чергового фельдшера медичного пункту.
Матеріалами справи не підтверджено, що 07 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до медичного пункту, отримав звільнення від виконання службових обов`язків або що його перебування на амбулаторному лікуванні було погоджено у встановленому порядку.
Отже, зазначена ОСОБА_1 у рапорті від 07 травня 2026 року обставина щодо перебування на амбулаторному лікуванні не підтверджує наявності належної причини для невиконання ним службових обов`язків цього дня.
Не впливають на цей висновок і доводи апеляційної скарги щодо неточності в анкетних даних ОСОБА_1 у протоколі про адміністративне правопорушення від 08 травня 2026 року. Така неточність має технічний характер, не перешкоджала ідентифікації особи, розумінню суті інкримінованого правопорушення та реалізації права на захист.
Так само сама по собі неточність у датуванні письмових пояснень ОСОБА_3 не є достатньою підставою для відхилення повідомлених нею відомостей, які підлягають оцінці не ізольовано, а у сукупності з іншими матеріалами справи.
За таких обставин доводи сторони захисту щодо поважності відсутності ОСОБА_1 07 травня 2026 року з причин, пов`язаних зі станом здоров`я, установлених судом першої інстанції обставин не спростовують.
Не спростовують висновків суду першої інстанції й доводи сторони захисту про те, що відсутність ОСОБА_1 на визначеному місці служби 07 травня 2026 року була пов`язана з виконанням ним завдань оперативно-розшукового характеру.
Оцінюючи ці доводи, апеляційний суд враховує послідовність повідомлених ОСОБА_1 обставин щодо причин його відсутності.
Так, безпосередньо 07 травня 2026 року у поданому рапорті ОСОБА_1 пов`язував свою відсутність із перебуванням на амбулаторному лікуванні. Як установлено вище, зазначені у цьому рапорті відомості щодо перебування на лікуванні та його погодження у встановленому порядку підтвердження не отримали.
Натомість версія про перебування поза визначеним місцем служби у зв`язку з виконанням оперативно-розшукової роботи була наведена ОСОБА_1 уже 08 травня 2026 року під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.
Сам по собі факт наведення іншого пояснення причин своєї відсутності не є доказом винуватості ОСОБА_1 та не може бути самостійною підставою для відхилення такої версії. Водночас послідовність повідомлених ним обставин підлягає врахуванню при оцінці переконливості відповідних доводів у сукупності з іншими доказами у справі.
Версія про виконання 07 травня 2026 року оперативно-розшукової роботи перевірена апеляційним судом з урахуванням як наявних у справі, так і додатково поданих стороною захисту матеріалів.
На її підтвердження сторона захисту посилається, зокрема, на складення ОСОБА_1 документів, зареєстрованих 09 травня 2026 року за №№ 05.4/658, 05.4/659, 05.4/660.
Долучена під час апеляційного розгляду відповідь НОМЕР_2 прикордонного загону від 13 серпня 2026 року підтверджує факт реєстрації 09 травня 2026 року зазначених документів, складених ОСОБА_1 . Цю обставину апеляційний суд під сумнів не ставить.

Водночас сам факт складення та реєстрації таких документів не є достатнім підтвердженням того, що відсутність ОСОБА_1 на визначеному місці служби 07 травня 2026 року була зумовлена виконанням поставленого йому службового завдання.
Так, у цій же відповіді командування від 13 серпня 2026 року зазначено, що 07 травня 2026 року старшим начальником завдання за межами робочого місця (службового кабінету) ОСОБА_1 не визначалися та відповідні накази не віддавалися.
Апеляційний суд враховує й відповідь НОМЕР_2 прикордонного загону від 27 червня 2026 року № 05.1/9773-26-Вих. у частині відомостей щодо виконання ОСОБА_1 службової діяльності 07 травня 2026 року. При цьому встановлений надалі факт реєстрації 09 травня 2026 року складених ним документів сам по собі не спростовує відомостей про відсутність визначеного йому 07 травня 2026 року службового завдання за межами робочого місця.
Апеляційний суд при цьому не надає оцінки змісту, обсягу чи результативності оперативно-розшукової роботи, про виконання якої зазначає сторона захисту. Встановлення цих обставин не становить предмета розгляду цієї справи.
Визначальним є інше - чи була відсутність ОСОБА_1 на визначеному місці служби 07 травня 2026 року зумовлена належною службовою підставою. Сам факт здійснення певної оперативної діяльності або подальшого оформлення її результатів не є тотожним встановленню такої підстави.
З огляду на це апеляційний суд не вбачає суперечності між фактом існування та реєстрації зазначених стороною захисту документів і висновком про відсутність у матеріалах справи належного підтвердження того, що саме перебування ОСОБА_1 поза визначеним місцем служби 07 травня 2026 року було обумовлено виконанням поставленого йому службового завдання.
Не змінюють такого висновку й додаткові документи, долучені захисником безпосередньо під час апеляційного розгляду. Вони підлягають оцінці в сукупності з іншими матеріалами справи та не містять відомостей, які б спростовували наведені вище обставини щодо причин відсутності ОСОБА_1 на визначеному місці служби.
Апеляційний суд також враховує, що з часу події ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися до відповідного командування чи вищого керівництва для перевірки в межах їх компетенції обставин виконання ним 07 травня 2026 року оперативно-розшукової роботи та отримання відповідної службової оцінки.
Однак матеріали справи не містять відомостей про наявність висновку компетентного командування чи іншого уповноваженого органу, яким було б встановлено, що перебування ОСОБА_1 поза визначеним місцем служби 07 травня 2026 року було зумовлене виконанням поставленого йому службового завдання.
За таких обставин доводи сторони захисту про виконання ОСОБА_1 07 травня 2026 року оперативно-розшукової роботи та додатково подані на їх підтвердження матеріали не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності належно підтвердженої службової підстави для його перебування поза визначеним місцем служби.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що письмові пояснення військовослужбовців не можуть бути покладені в основу висновків суду через їх службову залежність.
Сам по собі факт проходження цими особами військової служби разом із ОСОБА_1 чи перебування у відносинах службового підпорядкування не є достатньою підставою для визнання повідомлених ними відомостей недостовірними. Матеріали справи не містять об`єктивних даних про особисту заінтересованість цих осіб у результатах провадження або наявність у них мотивів для повідомлення неправдивих відомостей.
При цьому їх пояснення стосуються обставин, безпосередньо відомих кожному з них у зв`язку з виконуваними службовими функціями, та оцінюються апеляційним судом не ізольовано, а в сукупності з іншими матеріалами справи.
Відтак підстав для відхилення цих пояснень лише з огляду на службовий статус осіб, які їх надали, апеляційний суд не вбачає.
Водночас протокол про адміністративне правопорушення не має наперед встановленої доказової сили та сам по собі не є достатньою підставою для висновку про винуватість особи. У цій справі висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення ґрунтується на сукупності досліджених доказів, які оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку.
За результатами апеляційного перегляду не встановлено таких істотних суперечностей у доказах, які стосувалися б обставин, що мають значення для правильної правової оцінки дій ОСОБА_1 , та породжували б обґрунтований сумнів у доведеності його вини.
Доводи апеляційної скарги фактично пропонують іншу оцінку окремих доказів, однак не спростовують їх сукупності та встановлених на їх підставі обставин.
Не є підставою для іншої правової оцінки й посилання на відсутність негативних наслідків від дій ОСОБА_1 . Диспозиція ст. 172-15 КУпАП не пов`язує наявність складу цього адміністративного правопорушення з обов`язковим настанням конкретних шкідливих наслідків. Тому відсутність даних про заподіяння матеріальної шкоди чи настання інших конкретних негативних наслідків сама по собі не виключає адміністративної відповідальності.
Таким чином, установлені фактичні обставини у своїй сукупності підтверджують наявність у діях ОСОБА_1 об`єктивних та суб`єктивних ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Істотних порушень вимог КУпАП, які перешкодили або могли перешкодити повному й об`єктивному з`ясуванню обставин справи, обмежили право ОСОБА_1 на захист чи могли вплинути на правильність прийнятого рішення, під час апеляційного перегляду не встановлено.
Доводи апеляційної скарги як кожен окремо, так і в їх сукупності висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про відсутність події чи складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим передбачених законом підстав для закриття провадження у справі немає.
Щодо накладеного адміністративного стягнення апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції при його визначенні взято до уваги характер вчиненого правопорушення, дані про особу ОСОБА_1 та інші обставини справи. Призначене адміністративне стягнення відповідає вимогам статей 23, 33 КУпАП, характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративної відповідальності, а підстав для його зміни за результатами апеляційного перегляду не встановлено.
Відповідно до ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.
За результатами апеляційного перегляду апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Додатково досліджені під час апеляційного розгляду матеріали цих висновків не спростовують, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі.
За таких обставин апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,  

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Похилька С.М. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2026 року щодо ОСОБА_1 - без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя | М. О. Куценко