Справа № 201/11309/25
Провадження № 2/201/1015/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року      м. Дніпро
Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Батманової В.В.,
з секретарем судового засідання Головко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Адміністрації Соборного району міста Дніпра про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Адміністрації Соборного району міста Дніпра про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що 22.01.2011 між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають двох дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з батьком, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає з матір`ю.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2019 шлюб між сторонами було розірвано.
З часу розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоду позивачу щодо спілкування зі старшим сином, підтримка якого є важливою як для самого позивача, так і для молодшого брата.
Позивач неодноразово намагалась вирішити це питання мирним шляхом, однак відповідач відмовляється забезпечити нормальні умови для спілкування дітей, не дозволяє забирати ОСОБА_6 зі школи, залишатися на ночівлю у позивача.
Просила суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні матері та сина та встановити графік побачень у визначений нею спосіб, а саме :
-щочетверга забирати ОСОБА_4 зі школи;
-щоп`ятниці відводити у школу та забирати після занять;
-у суботу дитина перебуває із позивачем (з повним супроводом до гуртків та інших заходів);
-під час шкільних канікул (зимових, літніх та осінніх) половину часу відпочинок із матір`ю, у тому числі спільний виїзд на море;
-забезпечити вільне спілкування синів без обмежень.
Також просила покласти судові витрати на відповідача.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 вересня 2025 року вищевказану позовну заяву розподілено судді Батмановій В.В.. (а.с.31).
Ухвалою судді від 15 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. 35).
Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому не визнав позову, наголосив на тому, що не створює перешкод у спілкуванні, ці проблеми виникли через конфлікти з боку позивача, сам відповідач в повній мірі піклується про ОСОБА_6 та ніколи не забороняв спілкування з сина та матері. 
Позивач надала відповідь на відзив, в якому просила врахувати, що відповідач не надає їй можливості спілкування зі старшим сином, ночувати в неї, проводи разом вільний час.
Служба у справах дітей Адміністрації Соборного району міста Дніпра надала до суду висновок про визначення порядку спілкування дитини з матір`ю за згодою дитини, враховуючи безпосереднє ставлення ОСОБА_6 до цієї ситуації.
Під час судового розгляду сторони підтримала свої правові позиції, згодом надали заяви про розгляд справи в їх відсутності.
Також в судовому засіданні за його згодою був допитаний ОСОБА_4 , який пояснив суду, що з власних міркувань не хоче проводити час з матір`ю, просив її не чинити на нього тиск та дати йому право на самостійне вирішення питання, коли він може та хоче спілкуватися із нею. Наголосив на тому, що батько не забороняє йому спілкуватися з братом та мамою.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Судом встановлено, що сторони з 22 січня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року (справа № 201/8730/18), яке набрало законної сили 19 березня 2019 року (а.с. 15-17).
Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох синів:  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 13,14).
Після розлучення старший син проживає з батьком, а молодший, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,— з матір`ю, що сторонами не заперечується, а відтак не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 82 ЦК України.
13 березня 2026 року адміністрація вважає доцільним визначити ОСОБА_1 способи участі у вихованні та спілкуванні з сином, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , двічі на тиждень саме за згодою дитини..
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою - десятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль для забезпечення принципу однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
У пункті 1 статті 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визнають таке розлучення необхідним у найкращих інтересах дитини.
Відповідно до пункту 3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу або проживання окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За статтею 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому батькові у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, якщо таке спілкування не шкодить нормальному розвитку дитини.
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері чи батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною того з батьків, хто проживає окремо. Рішення приймається на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини та інших істотних обставин.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо один із батьків чинить перешкоди іншому у спілкуванні з дитиною та її вихованні, той має право звернутися до суду з позовом про усунення таких перешкод. Суд визначає способи участі батьків у вихованні, місце і час спілкування, а за потреби може обумовити побачення присутністю іншої особи.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати такому спілкуванню, якщо воно не шкодить нормальному розвитку дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти також мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі право на рівномірне виховання обома батьками.
У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (№31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і особлива увага має приділятися найважливішим інтересам дитини, які переважають над інтересами батьків.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи є забезпечення інтересів дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 15 цього ж Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право підтримувати з ними регулярні особисті стосунки і прямі контакти.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає письмовий висновок на підставі результатів обстеження умов проживання та інших документів.
Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що при визначенні способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною суд має враховувати насамперед інтереси дитини, її вік, стан здоров`я та психоемоційний стан.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у встановлених законом випадках.
Аналіз наведених положень законодавства свідчить, що обов`язок щодо виховання, розвитку та утримання дітей покладається на обох батьків у рівній мірі, незалежно від факту їхнього спільного проживання або наявності шлюбу між ними. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своєї дитини, а головним критерієм у здійсненні цих прав є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Якщо батьки розірвали шлюб і проживають окремо, то той із них, хто проживає окремо від дитини, не втрачає своїх батьківських прав і має право брати участь у її вихованні, спілкуватися з нею, проводити спільний час, брати участь у вирішенні питань, що стосуються життя та розвитку дитини. Інший із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язаний не чинити перешкод у реалізації цього права, оскільки такі дії суперечать як нормам національного законодавства, так і міжнародним стандартам, зокрема положенням Конвенції про права дитини та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У випадку, коли один із батьків чинить перешкоди іншому у спілкуванні з дитиною або у її вихованні, питання про усунення таких перешкод може бути вирішено в судовому порядку. Суд, керуючись інтересами дитини, має право визначити конкретні способи участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дитиною, встановивши порядок побачень, частоту, час та місце спілкування, а за потреби - умови, що забезпечують безпечне та комфортне перебування дитини з батьком або матір`ю.
В судовому засіданні позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про негативний вплив батька на дитину та чинення перешкод у спілкуванні із сином ОСОБА_11 .
Оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами склались складні, напружені стосунки, які заважають позивача можливості регулярно спілкуватися з сином.
Наявні у справі докази та надані сторонами та ОСОБА_11 пояснення свідчать про те, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування матері з сином, оскільки як пояснив ОСОБА_6 , він хоче самостійно вирішувати питання того, коли і як йому спілкуватися із матір`ю, враховуючи певні складнощі в їх безпосередньому спілкуванні. Також ОСОБА_6 наголосив на тому, що батько не забороняє йому спілкуватися із матір`ю, проте остання подекуди створює ситуації, коли йому не хочеться бачитись і спілкуватись із нею.
При визначенні способу участі матері у вихованні сина, з метою забезпечення позитивного психоемоційного стану дитини, у відповідності до вимог та норм СК України, суд враховує вік та індивідуальні потреби дитини даного віку, стосунки усередині родини, а також законодавчо закріплені права батьків брати участь у вихованні дитини.
Встановивши відсутність перешкод у вільному спілкуванні між матір`ю та сином, надаючи оцінку запропонованими позивачем та органом опіки та піклування графіком, суд дійшов висновку висновку про те, що з урахуванням віку дитини, її інтересів, відсутності протиправних дій батька стосовно свого сина та колишньої дружини суд вважає за необхідне відмовити позивачу у позові.
В силу ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Адміністрації Соборного району міста Дніпра про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя    В.В. Батманова