ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7912/26 Справа № 179/116/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.

Учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Ковальчук Т.А.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У січні 2026року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі – ТОВ «ФК «Ейс», Товариство) подало в суд позов проти  ОСОБА_1  з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року в розмірі 66 316,29грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00грн.
Існування таких вимог Товариство пов`язувало із тим, що 19 жовтня 2021року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та  ОСОБА_1  було укладено Кредитний договір № 473290357 /далі – Кредитний договір/ у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до умов Кредитного договору  ОСОБА_1  було надано кредит в сумі 2 000,00грн, який в подальшому було збільшено до 22 000,00грн, на умовах строковості, зворотності, платності, які вона зобов`язалася повернути, сплативши проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
28 листопада 2018року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі – ТОВ «Таліон Плюс») було укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019року. В подальшому сторони погодили продовжити строк дії договору рядом додаткових угод до 31 грудня 2024року.
22 лютого 2022року відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 174 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до  ОСОБА_1 
23 лютого 2024року між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі – ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») було укладено договір факторингу № 23/0224-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги за Кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024року.
В подальшому, 15 липня 2025року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило, а ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року.
Відповідно до реєстру боржників № б/н від 15 липня 2025року за договором факторингу № 15/07/25-Е від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 66 316,29грн.
Згідно розрахунку заборгованості до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на суму 66 316,29грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 21 999,07грн; заборгованості про процентам за користування кредитом – 44 317,22грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року в розмірі 43 998,14грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 21999,07грн; заборгованості про процентам за користування кредитом – 21 999,07грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 766,30грн та витрат на професійну правничу допомогу відмовлено в розмірі 4 000,00грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що первісний кредитор та відповідачка уклали в електронній формі договір, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та суд вважав, що є підтвердженими обставини щодо отриманих позичальником кредитних коштів в розмірі згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, які відповідачкою не повернуті, а тому наявні підстави для захисту прав кредитора зі стягненням основної суми боргу та відсотків за користування кредитом.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
22 травня 2026року  ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язкуапеляційну скаргу на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення і просила відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами Кредитного договору, а також існування заборгованості за цим договором. Суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги докази, які були подані позивачем.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
28 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу; та 10 червня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2026року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2026року справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
19 жовтня 2021року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1  було укладено Кредитний договір № 473290357 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до умов Кредитного договору  ОСОБА_1  було надано кредит в сумі 2 000,00грн, який в подальшому було збільшено до 22 000,00грн, на умовах строковості, зворотності, платності, які вона зобов`язалася повернути, сплативши проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
28 листопада 2018року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019року. В подальшому сторони погодили продовжити строк дії договору рядом додаткових угод до 31 грудня 2024року.
22 лютого 2022року відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 174 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до  ОСОБА_1 
23 лютого 2024року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 23/0224-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги за Кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024року.
В подальшому, 15 липня 2025року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило, а ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року.
Відповідно до реєстру боржників № б/н від 15 липня 2025року за договором факторингу № 15/07/25-Е від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 66 316,29грн.
Згідно розрахунку заборгованості до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на суму 66 316,29грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 21 999,07грн; заборгованості про процентам за користування кредитом – 44 317,22грн.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивач набув право належного кредитора до  ОСОБА_1  за Кредитним договором № 473290357 від 19 жовтня 2021року, а відповідачка ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, заборгованість за договором не погашає.
Як правову підставу для задоволення позову суд першої інстанції виснував, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
В розумінні положень частини першої статті 1077 ЦК України поняттям договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) охоплюється те, що одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Із наведеного визначення випливає, що мова йде про надання факторингової операції між банком або іншою фінансовою установою та фізичною або юридичною особою, яка є суб`єктом підприємницької діяльності щодо предмету договору факторингу, який визначено статтею 1078 ЦК України, за змістом частини першої якої предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статті 1077 та 1078 ЦК України вважаються застосованими правильно, якщо на момент факторингу існували правовідношення, які були визначеними та мала місце грошова вимога, в тому числі строк платежу за якою виникне в майбутньому.
Так, з матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір № 473290357був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1 19 жовтня 2021року, натомість договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018року, тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником  ОСОБА_1 .
За встановлених обставин фактично позивач наполягав на тому, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» майбутню вимогу, якої на момент укладення договору факторингу ще не існувало та яка не могла бути визначена.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права відступлення права вимоги можливе лише щодо визначеної вимоги або такої, що може бути визначена.
Наведені норми допускають «майбутню вимогу» та закон пов`язує це з тим, що така вимога має виникати з вже існуючого зобов`язального правовідношення.
Та зважаючи на конструкцію згаданої правової норми /статті 1078 ЦК/ де наведено означення предмету договору факторингу як право грошової вимоги строк платежу за якою настав (наявна вимога) можна виснувати, що до права вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) також застосовним буде означення про строк платежу за якою виникне в майбутньому – тобто на переконання суду в даній нормі в означенні майбутньої вимоги йдеться виключно про строк платежу який ще не виник, та аж ніяк не про саме зобов`язання яке ще не виникло, не має передумов до його виникнення в майбутньому, і яке в жодний спосіб не може бути ідентифіковане. 
Тому оскільки фактор сам не був кредитором на момент факторингу не існувало жодного правового зв`язку між учасниками спірних правовідносин – боржник ще не існував як сторона зобов`язання.
Оскільки Договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року укладено більш ніж за два роки до укладення 19 жовтня 2021рокуКредитного договору № 473290357між позичальником  ОСОБА_1 та фактором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», то на момент факторингу не існувало жодного зобов`язання позичальника, та грошова вимога не існувала ані юридично, ані фактично.
На час укладення договору відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про  ОСОБА_1 як боржника надана у витягу з реєстру прав вимоги № 174 від 22 лютого 2022року, тобто через значний проміжок часу після укладення договору відступлення права вимоги.
Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги 28 листопада 2018року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідачки, які виникли після укладення цього договору.
Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно  ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не було передане цим товариством на підставі договору факторингу від 23 лютого 2024року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу не передало таке право позивачеві ТОВ «ФК «Ейс» за договором факторингу.
Тож, ТОВ «ФК «Ейс» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від  ОСОБА_1 сплати заборгованості за Кредитним договором № 473290357,укладеним 19 жовтня 2021рокуміж нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Отже, на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018року боргові зобов`язання за Кредитним договором від 19 жовтня 2021рокуще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору відступлення права вимоги від 28 листопада 2018року.
Суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018року боргові зобов`язання за Кредитним договором від 19 жовтня 2021року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 28 листопада 2018року та дійшов помилкового висновку про необхідність часткового задоволення позову.
Враховуючи, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором на першому етапі – від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора – ТОВ «ФК «Ейс».
Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Тож, встановивши, що Кредитним договором № 473290357, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1  19 жовтня 2021року не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК «Ейс», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що останнє не має права вимагати від  ОСОБА_1  сплати заборгованості за вказаним вище Кредитним договором.
Зважаючи на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за Кредитним договором.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що суду не надано доказів переходу до ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до відповідачки за Кредитним договором.
Твердження суду про те, що позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за Кредитним договором від 19 жовтня 2021року, – апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Одночасно не можна розцінювати як індивідуалізацію вимоги у відповідному Реєстрі, оскільки в даному випадку йшла би мова про нове зобов`язання, яке ніяким чином не пов`язане із предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року предметом якого є відступлення в тому числі вимог, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога), а не тільки тих вимог, які існували на момент укладення договору.
Та за наведених обставин, позивачем фактично створені умови за яких позичальник  ОСОБА_1 буде обмежена в захисті своїх прав за формальної наявності низки договорів факторингу.
Фактично, за наведених умов, хоч заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, однак боржник не може бути штучно позбавлений можливості оспорити договори факторингу на предмет наявності у факторів права здійснювати фінансові операції через значний проміжок часу між датою підписання договору факторингу 28 листопада 2018року /його укладення/ та датою фактичного погодження сторонами істотних умов такого договору 22 лютого 2022року. 
Одночасно занепокоєння викликає те що за встановлених обставин, не йде мова про надання факторингової операції між фінансовою установою та іншою юридичною особою, яка не може здійснювати фінансові операції з метою надання фінансової послуги, а фактично за символічну оплату створюються штучні перешкоди для боржника з метою завадити останньому в реалізації ним своїх прав.
При цьому суд враховує, що в самому Кредитному договорі не було жодного згадки про Договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року чи будь-якого посилання на цей договір, та за таких умов договір факторингу не створює переходу прав за майбутнім кредитним договором.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, позивач всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не надав суду достатніх доказів набуття права вимоги до відповідачки за укладеним 19 жовтня 2021року Кредитним договором, а тому слід дійти висновку про недоведення позовних вимог в повному обсязі.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення апеляційної скарги та відмову у задоволенні позову, з позивача ТОВ «Юніт Капітал» на користь відповідачки  ОСОБА_1  підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 649,45грн.
Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Задовольнити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2026рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на користь  ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 649,45грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 вересня 2026року.

Судді: