З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.07.2026  	Справа №607/12686/26 Провадження №2/607/5880/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участі секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача Лисенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб – Першої Тернопільської державної нотаріальної контори та Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, про зняття арешту з нерухомого майна та скасування обтяження, -
ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб – Першої Тернопільської державної нотаріальної контори та Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, просить зняти арешт з належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця від 15.04.2003 та зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасувати обтяження у вигляді арешту зазначеної квартири, зареєстроване 26.07.2007 Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою.
Покликається на те, що він є власником 1/2 частки квартири та, звернувшись до нотаріуса з наміром її відчуження, дізнався про існування арешту, накладеного ще у межах виконавчого провадження 2003 року. 
Стверджує, що виконавче провадження було відкрито для примусового стягнення з нього заборгованості на користь їдальні Тернопільського педагогічного університету та виконавчого збору. Основний борг був повністю сплачений у 2004 році, а виконавчий збір – також сплачений, про що державному виконавцю були надані відповідні підтвердження.
Тернопільський національний педагогічний університет повідомив про відсутність будь-яких майнових чи фінансових претензій до позивача.
Орган державної виконавчої служби підтвердив відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо позивача, однак відмовив у знятті арешту, посилаючись на відсутність правових підстав та неможливість перевірити виконання старого виконавчого провадження через закінчення строків зберігання матеріалів.
Збереження арешту після завершення виконавчого провадження без існування будь-якої заборгованості необґрунтовано обмежує його право власності та позбавляє можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав шляхом зняття арешту та скасування обтяження.  
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.06.2026 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити.
Відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, причин неявки суду не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин, керуючись статтею 280–281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.
Представники третьої особи Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка не заперечили проти задоволення позову.
Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 14.02.1997, свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2012, та витягу про державну реєстрацію прав №36189891 від 09.11.2012, вбачається, що позивачу належить на праві власності 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.06.2026 №480263881 вбачається, що на належне позивачу нерухоме майно зареєстровано обтяження у вигляді арешту на підставі постанови державного виконавця серії АА №729226 від 15.04.2007, додаткові дані – архівний запис з Феміди №153023-2572 від 15.04.2003. 
Як вбачається з постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції серії АА №661862 від 15.04.2003, арешт майна позивача було накладено при примусовому виконанні виконавчого листа №1-171, виданого Тернопільським міським судом. 
Відповідно до вироку Тернопільського міського суду Тернопільської області від 17.04.1998 у справі №1-171/98 вбачається, що виконавчий лист був виданий щодо стягнення з позивача на користь їдальні Тернопільського педагогічного університету заборгованості у розмірі 5470,87 грн та виконавчого збору. 
Згідно з листом Тернопільського відділу державної виконавчої служби від 11.08.2025 №126463, відкриті виконавчі провадження, в яких боржником є позивач, відсутні, а в автоматизованих системах виконавчого провадження відсутні відомості про стан виконання виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт. 
Згідно з листом Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 02.06.2026 №760/01.06-36 вбачається, що університет не має до позивача майнових чи фінансових претензій, визначених вироком Тернопільського міського суду Тернопільської області від 17.04.1998. 
Як видно з листа Тернопільського відділу державної виконавчої служби від 11.08.2025 №126463, матеріали завершеного виконавчого провадження не збереглися у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, у зв`язку з чим державний виконавець не вбачає правових підстав для самостійного зняття арешту.
Розглянувши справу, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, зважаючи на таке.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).
Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення і накладається державним виконавцем шляхом, зокрема: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Суд також зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. 
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У цій правовій ситуації відмова в задоволенні позову в частині зняття арешту, накладеного на майно позивача у виконавчому провадженні з формальних підстав, унеможливлює в подальшому здійснення належного захисту його майнових прав в частині зняття арешту з її майна.
Суд зазначає, що одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права яке передбачає недопущення надмірного формалізму.
Встановлено, що арешти, які наявні в Єдиному реєстрі заборон відчуження щодо нерухомого майна, власником якого є позивач у виконавчих провадженнях в 2003 році, на виконання вироку суду.
При цьому, з інформації ДВС видно, що вказані виконавчі провадження знищені.
Відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 2003 року, тобто більше 23 років до дня розгляду справи у суді органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа.
Не надано суду доказів наявності виконавчих проваджень щодо стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження.

Частиною першою - четвертою статті 59 Закону України про виконавче провадження» передбачено випадки, яких державний виконавець має право зняти арешт з майна. 
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Тому, при вирішенні спору суд враховує, що на час розгляду справи виконавче провадження, у межах якого накладено арешт, відсутнє, матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, виконавчі дії протягом тривалого часу не здійснюються, а будь-яких доказів існування невиконаних зобов`язань позивача або відкритих виконавчих проваджень відповідачем не надано.
Накладення арешту на майно позивача, відомості про обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, провадження по якому на виконанні у органах ДВС не перебуває, порушує права позивача.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 01 листопада 2021 року у справі 21/170-08.
У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 07 серпня 2024 року у справі № 14-7238/2009, сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що арешт, накладений на нерухоме майно позивача у межах виконавчого провадження, яке завершене, а матеріали якого знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, втратив своє правове призначення як захід забезпечення виконання судового рішення. На час розгляду справи відсутні будь-які докази існування невиконаних зобов`язань позивача перед стягувачем, відкритих виконавчих проваджень чи інших передбачених законом підстав для подальшого обмеження його права власності.
Враховуючи, що Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка підтвердив відсутність будь-яких майнових претензій до позивача, а Тернопільський відділ державної виконавчої служби повідомив про відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо нього, суд доходить висновку, що подальше існування арешту не переслідує легітимної мети та є непропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.
Збереження арешту за відсутності виконавчого провадження фактично позбавляє позивача можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, що суперечить статтям 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не відповідає принципу пропорційності втручання у право власності.
За таких обставин суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, такими, що відповідають вимогам закону, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 133, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -УХВАЛИВ:
Позов задовольнити. 
Зняти арешт та скасувати обтяження з нерухомого майна – 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції серії АА № 661862 від 15 квітня 2003 року, на підставі якої зареєстровано обтяження постановою серії АА № 729226 від 15 квітня 2007 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис з Феміди № 153023-2572 від 15 квітня 2003 року).
Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження: вул. Князя Василя Костянтина Острозького, буд. 14, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46025, код ЄДРПОУ 45000236.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: вул. Миколая Коперника, буд. 1, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46025, код ЄДРПОУ 02900587.
Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, місцезнаходження: вул. Максима Кривоноса, буд. 2, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46027, код ЄДРПОУ 02125544.

Головуючий суддя	В. М. Позняк