П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/27229/25	
Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Дата і місце ухвалення: 06.03.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі №420/27229/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які виразились у відмові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2019, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 3020,05 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 31.12.2019, включно, відповідно до приписів абз. 4, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
На думку апелянта, військовою частиною не допущено протиправних дій чи бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачу індексації-різниці грошового забезпечення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Також апелянт посилається на положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078, рішення Конституційного Суду України, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, а також зазначає про необхідність урахування особливостей правового режиму воєнного стану та наявних фінансових можливостей держави при вирішенні спору. 
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , зокрема з 01.03.2018 року по 18.07.2022 року, та станом на день звернення до суду з даним адміністративним позовом його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів грошового забезпечення, що не заперечується відповідачем.
На адвокатський запит Єрьоміної В.А. від 06.03.2025 №864 військова частина НОМЕР_1 листом від 04.04.2025 №1426 повідомила про надання інформаційної довідки щодо розміру грошового забезпечення позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу за період з 01.03.2018 року по 18.07.2022 року нараховувалась та виплачувалась поточна індексація грошового забезпечення.
Вважаючи, що за вказаний період відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на отримання індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2019 року виникає за умови, якщо розмір підвищення його грошового доходу у березні 2018 року не перевищував суму можливої індексації, що склалася у цьому місяці. Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що розмір підвищення грошового забезпечення позивача у березні 2018 року був меншим за суму можливої індексації, а тому відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплачувати позивачу індексацію-різницю відповідно до абзаців третього, четвертого, п`ятого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови військової частини НОМЕР_1 у здійсненні таких нарахувань та наявність підстав для задоволення позову. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Спеціальним законом, який визначає державні гарантії щодо соціального та матеріального забезпечення військовослужбовців, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частин другої та третьої статті 9 зазначеного Закону до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення, при цьому грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є однією із встановлених законом державних соціальних гарантій, а її нарахування та виплата є обов`язком відповідного суб`єкта владних повноважень, а не його дискреційним правом.
Правові, економічні та організаційні засади підтримання купівельної спроможності населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ, відповідно до статей 1, 2 якого індексація є встановленим державою механізмом підвищення грошових доходів населення з метою часткового або повного відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг та поширюється, зокрема, на грошове забезпечення військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 та від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21.
Такий підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні у справі «Кечко проти України» Суд зазначив, що якщо чинним законодавством передбачено право особи на отримання певних виплат і дотримано всі умови для їх одержання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у таких виплатах доти, доки відповідні положення законодавства залишаються чинними.
Порядок реалізації зазначених гарантій визначено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Положеннями статті 4 Закону №1282-ХІІ та пункту 1-1 Порядку №1078 визначено загальні умови проведення індексації, тоді як особливості її здійснення у разі підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовано пунктом 5 цього Порядку.
Оскільки предметом спору у цій справі є правильність застосування абзаців третього, четвертого, п`ятого та шостого пункту 5 Порядку №1078, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм.
Так, у постановах від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21, від 20 квітня 2023 року у справі №320/8554/21, від 19 жовтня 2023 року у справі №380/9726/20, від 20 березня 2024 року у справі №440/8322/22 та від 16 травня 2024 року у справі №560/13302/21 Верховний Суд сформував єдиний підхід до застосування пункту 5 Порядку №1078, відповідно до якого для вирішення питання про наявність у військовослужбовця права на індексацію-різницю необхідно встановити розмір грошового доходу до підвищення тарифних ставок (окладів), розмір грошового доходу після такого підвищення та суму можливої індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Саме співставлення зазначених величин є визначальним для вирішення питання щодо виникнення у військовослужбовця права на отримання індексації-різниці. Лише після встановлення зазначених обставин та їх співставлення можливо дійти висновку про наявність або відсутність у особи права на отримання індексації-різниці відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
Застосовуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується, що з 01 березня 2018 року, у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, у зв`язку з чим березень 2018 року є місяцем підвищення тарифних ставок (окладів) у розумінні пункту 5 Порядку №1078.
Разом із тим сам факт підвищення грошового забезпечення не є безумовною підставою для припинення виплати індексації, оскільки право на індексацію-різницю законодавець пов`язує зі співвідношенням розміру підвищення грошового доходу та суми можливої індексації, що склалася у відповідному місяці.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дослідив складові грошового забезпечення позивача за лютий та березень 2018 року, визначив розмір підвищення його грошового доходу, обчислив суму можливої індексації та здійснив їх співставлення відповідно до вимог абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078. За результатами такого дослідження суд дійшов обґрунтованого висновку, що сума підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року є меншою за суму можливої індексації, яка склалася у цьому місяці, а тому у позивача виникло право на отримання індексації-різниці відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
Колегія суддів, перевіривши зазначені висновки в межах доводів апеляційної скарги, не встановила підстав вважати їх такими, що суперечать матеріалам справи або ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на такого суб`єкта покладається обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Разом із тим відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, не подав альтернативного розрахунку індексації, здійсненого відповідно до вимог пункту 5 Порядку №1078, та не довів помилковості висновків суду першої інстанції щодо виникнення у позивача права на отримання індексації-різниці.
Посилання апелянта на особливості правового режиму воєнного стану, обмежені фінансові можливості держави та відповідні рішення Конституційного Суду України колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору у цій справі є правовідносини щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2019 року, тобто за період, який передував введенню в Україні воєнного стану. Отже, наведені доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а відтак не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень пункту 5 Порядку №1078, оскільки фактично зводяться до твердження про автоматичне припинення права військовослужбовця на індексацію після підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року. Такий підхід суперечить змісту абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078 та наведеним вище правовим висновкам Верховного Суду, відповідно до яких визначальним для вирішення питання про наявність права на індексацію-різницю є не сам факт підвищення грошового доходу, а співвідношення розміру такого підвищення із сумою можливої індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права та зводяться до незгоди апелянта з наданою судом правовою оцінкою встановлених обставин.
Матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно дослідив обставини справи, надав належну оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності відповідно до вимог статей 72, 73, 74 і 90 Кодексу адміністративного судочинства України, тоді як відповідач, всупереч вимогам статті 77 цього Кодексу, не довів правомірності своїх дій та не спростував правильності висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що під час апеляційного перегляду справи не встановлено передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. Відтак апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року слід залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі №420/27229/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук