Виноградівський районний суд Закарпатської області 
_______________________________________________________________________________________________    Справа № 299/3065/26
Номер провадження 2/299/1505/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Надопта А.А., за участю секретаря Стрижак О.М.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, 

В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , останнім місцем проживання якої було АДРЕСА_1 . Після смерті матері позивача відкрилася спадщина за законом на земельну ділянку площею 0,77 га, розташовану на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011545 від 12.05.1998, виданого головою Виноградівської районної ради на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 151. Позивач прийняла спадщину та для оформлення спадкових прав звернулася до приватного нотаріуса, але отримала відмову, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно, який втрачено. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , який на випадок своєї смерті заповіту не залишив. Останнім місцем проживання батька позивача було АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 26.02.2026 за № 03.5-17/93. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,77 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, що належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011546 від 12.05.1998, виданого головою Виноградівської районної ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 150. 
Позивач вказує, що як єдиний спадкоємець за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_3 , вона прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст.1268 ЦК України та для отримання свідоцтва про право на спадщину звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Пилип М.А., однак листом приватного нотаріуса за вих. № 233/01-16 від 06.05.2026 їй було повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, належне її батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , немає можливості, оскільки позивачем не представлено оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві. Разом з цим, оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно втрачено, у позивача наявна тільки його копія.
Таким чином у зв`язку з тим, що оригінали державних актів на право приватної власності на землю втрачено, позивач позбавлена можливості оформити спадщину після смерті своїх батьків через органи нотаріату та змушена звернутися до суду з даним позовом. 

В підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, обставини вказані в позовній заяві підтвердила, позовні вимоги просила задоволити.
Представник відповідача Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області до суду не з`явився, проте надав письмову заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, не заперечує щодо задоволення позову.
Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе у підготовчому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.11.1998.
Останнім місцем проживання матері позивача було с. Братово (теперішня назва АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 26.02.2026 за № 03.5-17/95.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,77 га, розташована на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011545 від 12.05.1998, виданого головою Виноградівської районної ради на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 151.
Заповіту померла не залишила, а тому спадкування проводиться в порядку спадкування за законом.
У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Таким чином спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 відбувалось за правилами, встановленими ЦК 1963 р.
Єдиним спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 529 ЦК України 1963 р. після смерті ОСОБА_2 є її дочка, позивач по справі ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ), оскільки батько позивача та чоловік спадкодавця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Таким чином, на даний час позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Суд констатує, що у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, обробляла земельну ділянку, а також на день смерті спадкодавця проживала разом з нею, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради від 26.02.2026 за № 03.5-17/92.
Згідно положень ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Для оформлення спадщини після смерті матері позивач звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Пилип Мілени Андріївни, однак листом приватного нотаріуса за вих. № 233/01-16 від 06.05.2026 їй було повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, належне ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , немає можливості, оскільки позивачем не представлено оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві.
Разом з цим, оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно - державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011545 від 12.05.1998, втрачено, у позивача наявна тільки його копія.
В зв`язку з цією обставиною позивач позбавлена можливості оформити спадщину після смерті матері через органи нотаріату. 
Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.05.2005. 
На випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповіту не залишив, тому спадкування відбувається за законом.
Останнім місцем проживання батька позивача було АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 26.02.2026 за № 03.5-17/93.
Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,77 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, що належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011546 від 12.05.1998, виданого головою Виноградівської районної ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 150. 
У відповідності до положень ст. 1261 ЦК України, єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 є дочка померлого, позивач по справі ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ).
Інших спадкоємців немає, оскільки, як було зазначено вище, мати позивача та дружина спадкодавця ОСОБА_2 померла раніше за свого чоловіка.
Суд констатує, що позивач прийняла спадщину після смерті свого батька в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як на день його смерті проживала та була зареєстрована разом з спадкодавцем у житловому будинку, здійснювала за ним догляд, а також після його смерті вступила у володіння спадковим майном, що стверджується довідкою виконкому Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 26.02.2026 за № 03.5-17/94.
Згідно положень ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.
У травні 2026 року для оформлення спадщини після смерті батька позивач звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Пилип Мілени Андріївни, однак листом приватного нотаріуса за вих. № 233/01-16 від 06.05.2026 їй було повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, належне ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , немає можливості, оскільки позивачем не представлено оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві.
Оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно - державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011546 від 12.05.1998, також втрачено, у розпорядженні позивача наявна тільки його копія.
Таким чином у зв`язку з тим, що оригінали державних актів на право приватної власності на землю втрачено, позивач позбавлена можливості оформити спадщину після смерті своїх батьків через органи нотаріату та змушена звернутися до суду з даним позовом. 
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК Української РСР та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.
Згідно ст.529 ЦК України, в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті матері позивача, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Згідно визначення поняття спадкування у ч. 1 ст. 1216 ЦК України, таким є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4).
ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24- 753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації.
З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст. 16 ЦК України). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне.
Постановою Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» п.10 визначено, що відповідно достатті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
В ст. 131 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України, мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування.
Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.
Пленум ВСУ у Постанові № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності`вказав, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно.
В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.
Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.
В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).
Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.
В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.
Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.
В силу ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті її батьків, відповідно позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 18, 81, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК України, статтями 6, 529, 548-549 ЦК України, в редакції 1963 року, статтями 16, 1216, 1220, 1222, 1268, 1270 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі.
У порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на земельну ділянку площею 0,77 га, розташовану на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011545, виданим 12.05.1998 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 151.
У порядку спадкування за законом визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на земельну ділянку площею 0,77 га, розташовану на території Дяківської сільської ради в ур. Потро, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 011546 від 12.05.1998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 150 її батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий | Надопта А. А.