Постанова
Іменем України

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 753/12634/25
провадження № 61-6613св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року в складі судді Трусової Т. О., та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року (повне судове рішення складено 11 травня 2026 року) в складі колегії: Нежура В. А., Верланов С. М., Невідома Т. О.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У червні 2025 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Позов мотивований тим, що 12 грудня 2024 року у м. Києві відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілями «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Оскільки на момент ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і особисто шкоду потерпілій стороні не відшкодував, МТСБУ відповідно до вимог підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за рахунок коштів фонду захисту потерплих, відшкодував шкоду потерпілій особі у розмірі 116 663,16 грн.

Загальний розмір витрат МТСБУ з урахуванням витрат на визначення розміру шкоди складає 119 063,16 грн. Після виплати страхового відшкодування позивач набув право вимоги до відповідача в розмірі виплаченого відшкодування.

МТСБУ просило стигнути з ОСОБА_1 :
витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування у розмірі 119 063,16 грн;
судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року:
позов МТСБУ задоволено в повному обсязі;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування у розмірі 119 063,16 грн та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн, а усього 121 485,56 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
ухвалою суду від 04 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже ураховуючи, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання ним у встановлений судом строк відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами відповідно до положень частини восьмої статті 178 ЦПК України;
12 грудня 2024 року в м. Києві на Дарницькій площі, сталася дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Відповідач є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що встановлено постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03. січня 2025 року; 
на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб в наслідок експлуатації транспортного засобу на момент настання ДТП, в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пунктом 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність;
24 січня 2025 року потерпіла сторона звернулася до позивача із заявою про відшкодування шкоди заподіяної пошкодженням транспортного засобу «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 і надав всі необхідні документи про виплату відшкодування. На підставі вище викладеного позивачем було визначено розмір заподіяного збитку та 03 лютого 2025 року здійснено на користь потерпілої сторони регламентну виплату у розмірі 116 663,16 грн, а загальний розмір витрат з урахуванням виплат на визначення розміру шкоди в розмірі 2 400 грн, складає 119 063,16 грн. Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення закону, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог МТСБУ, що є підставою для їх задоволення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
13 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про призначення по справі судової товарознавчої експертизи. Колегія суддів відхилила вказане клопотання, оскільки ОСОБА_1 був належно повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції шляхом направлення судової повістки на його поштову адресу (а. с. 62) та не заявляв такого клопотання в суді першої інстанції; 
заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб в наслідок експлуатації транспортного засобу на момент настання ДТП, в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не була застрахована. Пунктом 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність;
24 січня 2025 року потерпіла сторона звернулася до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди заподіяної пошкодженням транспортного засобу «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 і надав всі необхідні документи про виплату відшкодування. Відповідно до звіту про оцінку автомобіля №797, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , позивачем було визначено розмір заподіяного збитку та 03 лютого 2025 року здійснено на користь потерпілої сторони регламентну виплату у розмірі 116 663,16 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №855265. Крім цього, позивач поніс витрати на визначення розміру шкоди (оплату послуг експерта) в розмірі 2 400 грн;
пунктом 38.2.1 статті 38 Закону № 1961-IV передбачено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач надав належні та достатні докази в обґрунтування своїх вимог щодо виплати страхового відшкодування потерпілому внаслідок ДТП, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги та стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 119 063,16 грн;
колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок регресної вимоги не є належним та достатнім доказом для підтвердження розміру шкоди, оскільки позивач визначив розмір відшкодування з урахуванням звіту про оцінку автомобіля № 797, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_3 та надав суду докази фактичної виплати відшкодування потерпілому. Посилання апелянта на письмову відповідь ОСОБА_1 на пропозицію страхової компанії від 02 травня 2025 року, у якій відповідач заявляв про непогодження з усією вказаною сумою (119 063,16 грн) та наполягав на проведенні експертизи також відхиляється судом, оскільки у вказаному листі висловленні заперечення щодо компенсації МТСБУ сплаченого відшкодування, які ґрунтуються на власних міркуваннях відповідача. Інформації, яка має доказове значення по справі, вказаний лист не містить. Заперечення проти визначеного позивачем розміру завданої шкоди також є безпідставним, оскільки позивач довів факт визначення розміру завданої шкоди та виплати відшкодування належними та допустимими доказами у свої сукупності, в той час як відповідач не надав ані позивачу, ані до суду першої інстанції жодного доказу на спростування вказаних обставин. Не долучені такі докази і до апеляційної скарги.

Аргументи учасників справи

16 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року (повне судове рішення складено 11 травня 2026 року). 16 травня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року (повне судове рішення складено 11 травня 2026 року), в яких просив:
оскаржені судові рішення скасувати повністю;
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги, зокрема, мотивовані тим, що:
справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). Судова практика апеляційних судів наразі демонструє помилкову тенденцію до ототожнення формальної дії апарату суду («направлення повістки чи ухвали поштою») із фактом «належного повідомлення» сторони, навіть якщо поштове відправлення повернулося до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Особливо небезпечним є формування практики, за якої суди апеляційної інстанції застосовують процесуальний фільтр частини першої статті 367 ЦПК України для відхилення ключових доказів та клопотань відповідача (зокрема, про призначення судової експертизи), умисно ігноруючи той факт, що відповідач був позбавлений можливості подати ці клопотання до суду першої інстанції через абсолютну необізнаність про існування судового процесу. Втручання Верховного Суду є критично необхідним для припинення практики фактичного позбавлення громадян права на судовий захист та права на експертне дослідження розміру збитків у спорах із потужними страховими монополістами (такими як МТСБУ);
норми права, що застосовані неправильно - це стаття 128, частина перша статті 130, частина п`ята статті 277 ЦПК України. Невраховані висновки Верховного Суду. Так у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21 (провадження № 61-12501св22) викладено висновок: «повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи та не свідчить про відмову адресата від одержання повістки чи про його ухилення від одержання судових документів». У справі № 591/3717/21 суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, виходячи з того, що направлені йому поштові конверти повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», вважаючи його «належно повідомленим». Верховний Суд скасував рішення суду через несповіщення сторони. У справі № 753/12634/25 склалася абсолютно тотожна ситуація: Дарницький районний суд м. Києва направив ухвалу про відкриття провадження та копію позову, які повернулися до суду не врученими, після чого суд розглянув справу без участі відповідача. Апеляційний суд у постанові від 16 квітня 2026 року проігнорував висновок ВС та зазначив, що я був «належно повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції шляхом простого направлення судової повістки»;
Дарницький районний суд міста Києва розглянув справу № 753/12634/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та ухвалив остаточне рішення 27 жовтня 2025 року. При цьому відповідач зовсім не був повідомлений про наявність судового процесу та дату його розгляду. Ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви відповідачу вручені не були, оскільки позивач вказав неправильні ідентифікаційні дані відповідача (зокрема, у позові було вказано невірний код РНОКПП або адреса, через що документи повернулися до суду). Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, апарат суду не здійснив належного пов`язання мого РНОКПП із карткою судової справи. Внаслідок цієї бездіяльності працівників суду: у особистому відповідача кабінеті в підсистемі «Електронний суд» не відображалося і навіть досі не відображається жодних відомостей про наявність справи № 753/12634/25 саме у суді 1 інстанції; у державному мобільному застосунку «Дія», який інтегрований із судовою системою та гарантує автоматичне інформування громадян про судові процеси, відповідачу не надійшло жодного сповіщення чи судової повістки від суду 1 інстанції.

02 липня 2026 року МТСБУ через підсистему Електронний суд подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило:
відмовити в задоволені касаційної скарги;
залишити оскаржені рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що:
висновок експерта складається у разі проведення судової авто товарознавчої експертизи, а звіт оцінювача - за результатами проведення оцінки КТЗ, при цьому, як висновок експерта, так і звіт оцінювача складаються на єдиних засадах, визначених Методикою. Таким чином, наданий Позивачем Звіт проведений згідно закону № та відповідно до Методики, за таким Звітом оцінку виконано суб`єктом оціночної діяльності, який володіє відповідними спеціальними знаннями та є належним і допустимим доказом у справі щодо визначення розміру заподіяної майнової шкоди;
доводи Скаржника про те, що у розрахунку не було вирахувано коефіцієнт фізичного зносу деталей, є прямим перекручуванням факті;
твердження Скаржника, що Звіт не містить обов`язкового відрахування безумовної франшизи також є безпідставними. Сума регресної вимоги Позивача становить рівно ту суму, яка була фактично виплачена потерпілій особі на підставі належним чином оформлених документів та розрахунків, з якої вже було відраховано необхідна величини, у тому числі коефіцієнт фізичного зносу та ПДВ, франшиза не була включена в регламентну виплату, яка сплачена потерпілій особі. Відповідач як особа, відповідальна за шкоду, зобов`язаний відшкодувати Позивачу фактично понесені останнім витрати у повному обсязі (стаття 1191 ЦК України);
доводи Скаржника щодо розміру шкоди є необґрунтованими, оскільки Відповідач не надав судам попередніх інстанцій інших доказів, які б спростували позицію (докази) Позивача чи підтвердили заперечення останнього щодо розміру завданої шкоди та його клопотання про призначення експертизи є необґрунтованим.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2026 року:
відкрито касаційне провадження у справі;
у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року відмовлено

27 липня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2026 року:
копії документів (копію клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, копію відповіді на пропозицію страхової компанії щодо сплати розміру матеріальної шкоди, спричиненою у результаті ДТП, копію апеляційної скарги) повернуто ОСОБА_1 ;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 червня 2026 року зазначено, що:
аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судові рішення у справі підлягають касаційному оскарженню;
суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21; від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18; від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц; від 27 червня 2018 року у справі № 466/9318/14-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 642/4558/16-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц; від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17; від 07 липня 2020 року у справі № 910/4790/19; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд частково приймає аргументи, які викладені у касаційних скаргах, з таких мотивів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом (пункт 2 частини третьої статті 3 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (частина перша статті 278 ЦПК України).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Наприклад, Європейський суд з прав людини зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (KHARCHENKO v. UKRAINE, № 37666/13, § 6, 7, ЄСПЛ, від 03 жовтня 2019 року).

Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу однієї із сторін та не встановивши, чи була вона вручена іншій стороні та чи була вона повідомлена про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавляє таку сторону можливості надати зауваження щодо поданої у її справі апеляційної скарги та не виконує свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року в справі № 363/2990/17 (провадження № 61-46607св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 761/38886/19 (провадження № 61-3263св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 592/3977/16-ц (провадження № 61-8002св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року в справі № 757/34078/14 (провадження № 61-9895св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 344/18282/19 (провадження № 61-1141св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 343/136/21 (провадження № 61-8864св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2024 року в справі № 2-6544/10 (провадження № 11-4зва24) вказано, що:
«6.10. Суд, з огляду на свою практику з окресленого питання, виснував, що національний суд, розглянувши подану у справі заявниці апеляційну скаргу та не вживши спроб встановити, чи була вона вручена заявниці або чи була заявниця повідомлена про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавив її можливості надати зауваження щодо поданої у її справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін (пункт 9 розділу I рішення у справі «Яковлєва проти України»).
6.11. Суд у додатку до зазначеного рішення також послався на пункти 43-47 свого ж рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03.
6.12. У свою чергу, в пункті 43 рішення у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковим і таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було ухвалено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачена; така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Скасування такого судового рішення прирівнюється до втручання у право особи на мирне володіння майном (див., серед інших, «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява N 28342/95, пункт 74).
6.13. У пункті 46 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що «…Скасування обов`язкового до виконання рішення позбавило заявника впевненості в обов`язковому рішенні суду та позбавило можливості отримати кошти, яких він легітимно очікував».
6.14. За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 ЄСПЛ констатував порушення щодо неї при розгляді справи за її позовом до Управління ПФУ пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з несправедливістю цивільного провадження (неповідомлення заявниці про апеляційну скаргу відповідача та про провадження в апеляційному суді), а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції (втручання у мирне володіння майном). За висновком ЄСПЛ, мало місце скасування ухваленого на користь заявниці рішення усупереч принципу юридичної визначеності: орган Пенсійного фонду України подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ухвалене на користь заявниці (про яке він знав принаймні з вересня 2011 року) 10.01.2014, посилаючись як на єдину підставу для затримки на проведення «інвентаризації» рішень у справах з питань нарахування пенсії. Апеляційний суд (відповідно до висновку ЄСПЛ) безпідставно поновив строк для подання апеляційної скарги і скасував рішення суду першої інстанції».

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

У разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення (абзаци 1, 2 частини сьомої статті 43 ЦПК України).

Касаційний суд наголошує, що у випадку, коли позов на виконання вимог частини сьомої статті 43 ЦПК України позивач надіслав у паперовій формі листом з описом вкладення, а суду першої інстанції надав докази відправлення, то саме суд першої інстанції має перевірити (зокрема, за допомогою сервісу трекінгу кореспонденції), чи відповідач отримав такий лист з позовом і зафіксувати це в матеріалах справи (наприклад, роздрукувати вебсторінку з даними про рух листа з відповідним номером).

Касаційний суд вже вказував, що якщо на момент перегляду справи в апеляційному порядку апеляційному суду було відомо, що відсутні дані про вручення відповідачу копій ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї, то суд апеляційної інстанції, залишивши без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду першої інстанції без змін, не врахував, що суд першої інстанції позбавив можливості відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень. Апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 643/4629/20 (провадження № 61-10616св24), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2026 року в справі № 756/10678/22 (провадження № 61-1938св26)).

У справі, що переглядається:
ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2025 рокувідкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами (а. с. 58 - 59); 
рішення суду першої інстанції від 27 жовтня 2025 року ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а. с. 64 - 66). У рішенні суду першої інстанції вказано, що «за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 64).
в матеріалах справи міститься супровідний лист від 18 липня 2025 року про направлення судом першої інстанції лише ухвали про відкриття провадження від 04 липня 2025 року, який повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (див. а. с. 61 - 63); позов на виконання вимог частини сьомої статті 43 ЦПК України направлявся позивачем (а. с. 56 - 57) і доказів його вручення відповідачу в справі немає;
в апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що, ухваливши рішення без виклику сторін, без отримання відзиву, суд першої інстанції неправомірно застосував норми про спрощене провадження. Суд був зобов`язаний відмовити у розгляді справи без виклику сторін, оскільки виникла необхідність призначення експертизи. Через неналежне повідомлення про судовий розгляд (копія позову та ухвала не були вручені) та умисне приховування позивачем заперечень, відповідач був позбавлений можливості реалізувати право на захист, зокрема, подати відзив та заявити клопотання про призначення судової експертизи, і це є грубим порушенням принципів цивільного судочинства та конституційного права на захист (а. с. 84). Аналіз оскарженої постанови свідчить, що лише при розгляді клопотання про призначення експертизи апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 був належно повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції шляхом направлення судової повістки на його поштову адресу (а. с. 62). По суті апеляційний суд не надав відповіді на цей конкретний, доречний та важливий довід;
апеляційний суд не врахував, що у випадку, коли позов на виконання вимог частини сьомої статті 43 ЦПК України позивач надіслав у паперовій формі листом з описом вкладення, а суду першої інстанції надав докази відправлення, то саме суд першої інстанції має перевірити (зокрема, за допомогою сервісу трекінгу кореспонденції), чи відповідач отримав такий лист з позовом і зафіксувати це в матеріалах справи (наприклад, роздрукувати вебсторінку з даними про рух листа з відповідним номером); суд першої інстанції позбавив відповідача можливості надати заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження заперечень. Апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно гарантування закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін. 

За таких обставин апеляційний суд зробив помилковий висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає необхідним касаційні скарги задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат». Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 рокувтрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко