ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7177/26 Справа № 172/1174/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Попаснянської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, третя особа: Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до Попаснянської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, третя особа: Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позову зазначали, що 06 серпня 2001 року позивачами було придбано житловий будинок з дворовими спорудами. Право власності на вказане майно зареєстровано в Попаснянському районному бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2001 року та записано в реєстровій книзі №843 під реєстровим №3477. На момент придбання житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. У зв`язку із здійсненням акту військової агресії російською федерацією проти України позивачі вимушені були покинути своє житло. З соціальних мереж та інформаційних матеріалів ЗМІ позивачам стало відомо про пошкодження їхнього житлового будинку. За даним фактом позивачем 1 05.08.2022 року було направлено заяву до чергової частини ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області та яку зареєстровано у ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.438 КК України. Позивач звернувся із заявою до державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності на належну йому квартиру, щоб в подальшому мати право на отримання компенсації за втрачене житло. Однак рішенням державного реєстратора №83476168 від 25.02.2026 року позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з відсутністю відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно. Тому позивачі вимушені звернутися за захистом своїх прав до суду.
Враховуючи вищевикладене позивачі просили суд:
встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , договору купівлі — продажу, посвідченого 06 серпня 2001 року державним нотаріусом Попаснянської державної нотаріальної контори Водолазького Т.Ф., зарестрованого у реєстрі за номером 843, житлового будинку з дворовими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому прізвище ОСОБА_1 зазначене як “ ОСОБА_4 ”;
визнати право спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок з дворовими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний згідно договору купівлі — продажу, посвідченого 06 серпня 2001 року державним нотаріусом Попаснянської державної нотаріальної контори Водолазького Т.Ф., зарестрованого у реєстрі за номером 843, загальною площею 29 кв.м.
Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2026 року повернуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовну заяву до Попаснянської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, третя особа: Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на нерухоме майно.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
З урахуванням вкладеного, просить скасувати ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2026 року та направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що позивачі звернулися з вимогами про встановлення факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , договору купівлі — продажу, посвідченого 06 серпня 2001 року державним нотаріусом Попаснянської державної нотаріальної контори Водолазького Т.Ф., зарестрованого у реєстрі за номером 843, житлового будинку з дворовими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому прізвище ОСОБА_1 зазначене як “ ОСОБА_4 ”; а також, про визнання права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок з дворовими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний згідно договору купівлі — продажу, посвідченого 06 серпня 2001 року державним нотаріусом Попаснянської державної нотаріальної контори Водолазького Т.Ф., зарестрованого у реєстрі за номером 843, загальною площею 29 кв.м.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачами об`єднано дві вимоги: про встановлення факту належності договору купівлі — продажу та про визнання права власності, які підлягають розгляду в порядку різних проваджень - окремого провадження та позовного провадження.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Навіть у випадку, коли позивач правомірно об`єднав вимоги, пов`язані між собою, суд вправі повернути позовну заяву, якщо вважатиме, що сумісний розгляд об`єднаних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить вирішення спору.
Під вимогою слід розуміти матеріально-правову вимогу позову, яка складає його предмет.
Підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Отже, об`єднані вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтується позов в цілому.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, допускається можливість об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, якщо обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами.
Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.
Однорідними можуть вважатися позовні заяви, пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим самим позивачем до одного і того самого відповідача (чи відповідачів), або хоча й різними позивачами, але до одного і того самого відповідача.
Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №911/414/18, постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №914/2191/18.
За змістом ч. 1 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, правила об`єднання позовних вимог не дотримано, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги: 1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); 2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Крім того, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у ч. 1 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, проте на них поширюється дія заборон, прямо визначених у частинах 4, 5 цієї статті.
Саме встановлення судом наведених обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, є підставою для повернення позовної заяви з посиланням на положення п. 2 ч. 4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України.
Водночас, аналіз змісту п. 2 ч. 4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України у системному зв`язку з положеннями ст. 188 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд, з метою виконання завдання цивільного судочинства, може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч. 6 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України та розглянути кожну із заявлених вимог окремо.
Отже, суд з урахуванням конкретних обставин має право застосувати положення ч. 6 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку порушення цих правил.
Однак вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією суду, яку він застосовує (або не застосовує) за власним переконанням та з урахуванням конкретних обставин справи.
Проте, у будь-якому випадку, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та на них не поширюється дія заборон, визначених у частинах 4, 5 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, суд не має підстав для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявляє позивач клопотання про об`єднання позовних вимог.
У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.
Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №908/420/20; подібні висновки містить і постанова Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №902/434/19.
З поданої позивачами позовної заяви вбачається, що її предметом є встановлення факту, що договір купівлі — продажу, посвідчений 06 серпня 2001 року на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому прізвище ОСОБА_5 зазначене як « ОСОБА_4 » та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції вважає мотиви суду першої інстанції необґрунтованими, адже між заявленими позовними вимогами наявна взаємопов`язаність, яка обґрунтовує їх спільний розгляд в одному провадженні, адже:
предмети обох позовних вимог стосуються одного об`єкта нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
позовні вимоги по суті є взаємопов`язаними, адже вони пересікаються, стосуються права власності, а відповідне право власності виникло до 01 січня 2013 року, тому за відсутності відомостей про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року через окупацію відповідної території Державним реєстратором було відмовлено в державній реєстрації права власності на вказаний житловий будинок;
наявна доцільність спільного розгляду позовних вимог, адже спільний їх розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору.
Також апеляційний суд не може погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що об`єднання таких вимог у межах одного провадження призведе до необхідності дослідження різних за змістом та обсягом доказів, що ускладнить розгляд справи та суперечитиме завданню цивільного судочинства щодо ефективного та своєчасного вирішення спору. При цьому апеляційний суд враховує те, що вказані позовні вимоги по суті є взаємопов`язаними, стосуються одного об`єкта нерухомого майна, спільний їх розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору.
Суд апеляційної інстанції також враховує й те, що вказана позовна заява стосуються обставин, за яких позивачі намагаються реалізувати своє право на отримання компенсації, як особи, що по суті є постраждалими, адже належне їм житло розташоване на тимчасово окупованій території. А тому одночасне вирішення вказаних позовних вимог відповідатиме положенням ч.1 ст.2 ЦПК України, відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.
На вказані обставини та положення процесуального закону суд першої інстанції увагу не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.
З огляду на наведені вище норми права, суд першої дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі пункту 2 частини 4 статті 185 ЦПК України.
За таких обставин допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, а тому остання в силу вимог ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2026 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Повний текст постанови складений 14 вересня 2026 року.

Судді