Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків 
22 липня 2026 року справа № 520/14537/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 15/6 від 05.01.2026 щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про виключення ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних на підставі п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції від 04.06.2008 - чинній на момент досягнення ОСОБА_1 40-річного віку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних на підставі п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції від 04.06.2008 - чинній на момент досягнення ОСОБА_1 40-річного віку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку з досягання 40 річного віку позивач був виключений з військового обліку, на підставі п.4, ч.6 ст. 37 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII в редакції від 04.06.2008 року. Проте відповідачем не внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію.
Ухвалою ХОАС від 08.06.2026 відкрито спрощене провадження у справі та витребувано у відповідача  військовий квиток зразку радянського союзу, який належить ОСОБА_2 .
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у ньому. 
Згідно з ч.3 ст. 162 КАС України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Відповідно до п.2 ч.4 ст. 162 КАС України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього документів. 
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем, подано відзив вх. № 01-26/67720/26 з додатками, а саме довіреність та виписка з ЄДР.
Суд звертає увагу, що одним із елементів поняття справедливого судового розгляду є принцип рівності сторін, який також включає принцип змагальності процесу, що полягає у наданні рівних процесуальних можливостей сторонам у захисті їхніх прав і законних інтересів.
За приписами статті 8 КАС України, адміністративний суд зобов`язаний забезпечити процесуальну рівність сторін. При цьому суд повинен: не допускати процесуальних переваг однієї сторони перед іншою; однаково вимагати від сторін виконання їхніх процесуальних обов`язків; однаковим чином застосовувати до сторін заходи процесуальної відповідальності.
У той же час відповідачем не подано до суду доказів направлення позивачу відзиву та доданих до нього доказів, що, в свою чергу, порушує визначені законом засади змагальності, рівності учасників процесу перед законом і судом, а також позбавляє учасника провадження можливості своєчасно ознайомитись з відповідними матеріалами, надати свої доводи і заперечення.
Отже, відповідач не виконав вимоги КАС України у частині направлення відзиву позивачу.
Системний аналіз положень частини дев`ятої статті 79, статей 162, 167 дає підстави для висновку, що у разі подання учасником справи відзиву та доданих до нього доказів без додержання вимог п.2 ч.4 ст162 КАС України, суд долучає відповідний відзив та додані до нього докази до матеріалів справи, проте не приймає до розгляду.
Суд зазначає, що Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено можливості повернення судом відзиву та доданих до нього доказів, поданих без додержання вимог п.2 ч.4 ст162 КАС України, тому правових підстав для їх повернення немає.
Зважаючи на вищевикладене, з огляду на те, що відповідачем не подано до суду доказів, що підтверджують направлення позивачу відзиву та доданих до нього доказів, суд долучає до матеріалів справи відзив та додані до нього докази, проте залишає їх без розгляду. 
Інші заяви по суті справи сторони до суду не подавали.
Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.
Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується матеріалами справи. 
Позивач у позовній заяві стверджує, що він був виключений з військового обліку на підставі п.4, ч.6 ст. 37 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII в редакції від 04.06.2008 року, проте відповідачем не внесено відповідні данні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію.
25 грудня 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виключити з військового обліку у зв`язку із досягання 40 річного віку. 
Листом від 05.01.2026 №15/6 відповідач повідомив позивача, що при досяганні граничного віку перебування у запасі, а саме у 2009 році, позивач повинен був прибути до ІНФОРМАЦІЯ_4 для зняття з військового обліку, чого позивачем не було зроблено, що підтверджується відсутністю запису про зняття з військового обліку. 
Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі по тексту - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано положеннями Закону № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
У розумінні частини третьої статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною сьомою статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За визначенням, наведеним у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Частиною 9 статті 1 Закону № 2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону № 2232-XII).
Приписами статті 37 Закону № 2232-ХІІ визначено підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Відповідно до статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 04.06.2008, взяттю на військовий облік призовників та військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України: 
1) на військовий облік призовників: приписані до призовних дільниць; 
які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; 
які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають приписці до призовних дільниць; 
2) на військовий облік військовозобов`язаних: 
звільнені з військової служби в запас; 
звільнені з альтернативної (невійськової) служби; 
військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; 
звільнені зі служби начальницького та рядового складу Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту, Державного департаменту України з питань виконання покарань, Державної податкової адміністрації України; 
які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; 
виключені з військового обліку Служби безпеки України; 
які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від призову на строкову військову службу. 
Взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають жінки, що належать до категорій, зазначених у частині одинадцятій статті 1 цього Закону. 
Призовники та військовозобов`язані після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік. 
У воєнний час виїзд призовників і військовозобов`язаних з місця проживання без дозволу районного (міського) військового комісаріату забороняється. 
Зняттю з військового обліку призовників та військовозобов`язаних у військових комісаріатах підлягають громадяни України: 
1) з військового обліку призовників: 
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; 
які вибувають на строк більше трьох місяців за межі України; 
які взяті згідно з рішеннями комісії з питань приписки або призовної комісії на облік військовозобов`язаних; 
які отримали військові звання офіцерського складу після проходження військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу;
2) з військового обліку військовозобов`язаних: 
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; 
які після проходження строкової військової служби прийняті на військову службу до інших військових формувань або на службу в органи внутрішніх справ, податкової міліції; 
які вибули на строк більше трьох місяців за межі України;
в інших випадках за рішенням Міністерства оборони України. 
Виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України, які: 
1) призвані чи прийняті на військову службу або направлені для проходження альтернативної (невійськової) служби; 
2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів; 
3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; 
4) досягли граничного віку перебування в запасі; 
5) припинили громадянство України; 
6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення 
тяжкого або особливо тяжкого злочину; 
7) направлені для відбування покарання до установ виконання 
покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного 
характеру; 
8) не отримали до 40-річного віку військово-облікової або 
спорідненої з нею спеціальності; 
9) померли. 
Запас військовозобов`язаних згідно зі статтею 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебували у запасі та мали військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком:
1) перший розряд до 35 років;
2) другий розряд: рядовий склад до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини до 45 років; прапорщики і мічмани до 50 років.
При цьому граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII внесено зміни до статті 28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»» від 22 липня 2014 року № 1604-VII до 60 років.
Водночас, приписи Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві, змін не зазнали.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має військове звання рядового, а тому станом на 16.02.2009 відповідно до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на той час, досяг граничного віку перебування у запасі другого розряду.
Станом на момент досягнення позивачем 40-річного віку діяла редакція статті 28 Закону №2232-ХІІ, відповідно до якої граничний вік перебування в запасі для рядового складу до 40 років. Надалі, у зв`язку із внесенням змін до законодавства Законами №1169-VII та №1604-VII, граничний вік перебування в запасі було збільшено спочатку до 50 років, а з 13.08.2014 - до 60 років.
Отже, з набранням чинності змін до статті 28 Закону № 2232-XII від 27 березня 2014 року №1169-VII та від 22 липня 2014 року № 1604-VII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач у 2009 році був фактично виключений з військового обліку у встановленому законом порядку або що у відповідача виник обов`язок внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відомості. 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у 2009 році стосовно нього було прийнято рішення про виключення з військового обліку, внесено відповідні записи до військово-облікових документів чи здійснено інші дії, які б свідчили про припинення його перебування на військовому обліку. 
Саме лише досягнення особою граничного віку перебування у запасі за редакцією Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинною станом на 2009 рік, за відсутності доказів фактичного виключення її з військового обліку не свідчить про виникнення у відповідача обов`язку у 2025 році внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення позивача з військового обліку саме з 2009 року. 
Суд також враховує, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 25.12.2025 діяла редакція статті 28 Закону № 2232-ХІІ, відповідно до якої граничний вік перебування у запасі для військовозобов`язаних рядового складу становив 60 років.
Оскільки матеріалами справи не підтверджено, що до набрання чинності відповідними змінами до законодавства позивач був виключений з військового обліку, підстави для внесення до Реєстру відомостей про таке виключення були відсутні. 
З огляду на викладене суд доходить висновку, що оскаржуваний лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.01.2026 № 15/6 відповідає вимогам чинного законодавства, а відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, визначений законом. 
Враховуючи відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, відсутні також підстави для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення позивача з військового обліку.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення у повному обсязі виготовлено 22 липня 2026 року.
Суддя Олексій КОТЕНЬОВ