ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
08.07.2026	Справа № 910/2553/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС"
проспект Героїв, 11-Б, м. Дніпро, 49000; ЄДРПОУ 32772863
до Фізичної особи-підприємця Гуменюк Тетяни Володимирівни
АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 
про стягнення коштів у розмірі 57 024, 00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Гуменюк Тетяни Володимирівни про стягнення частини невикористаного гарантійного платежу за останній місяць оренди в сумі 57 024,00 грн., перерахованого за Договором платіжною інструкцією №901221 від 08.09.2023р.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026 справу №910/2553/26 передано на розгляд судді Лиськову М.О.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №910/2553/26 постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.
Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.
Означену ухвалу, направлено відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак поштове відправлення №R06712223966 повернуто до суду з посиланням на відсутність адресата за вказаною адресою. 
Отже відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №910/2553/26 однак своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.
У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.
З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.
Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.
Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.
При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
01.09.2023р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС" (далі - Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Гуменюк Тетяною Володимирівною (далі - Відповідач) було укладено договір суборенди №22994 (надалі за текстом - Договір), за умовами якого Відповідач зобов`язались передати Позивачу в тимчасове платне володіння і користування (суборенду) нежитлове приміщення загальною площею 121,6 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, Русанівська набережна,12 (надалі за текстом - Об`єкт).
На виконання умов Договору 01.10.2023р. Відповідач за відповідним актом приймання-передачі передав Об`єкт в суборенду Позивачу. 
Пунктом 4.1 Договору сторони встановили, що орендна плата за використання Об`єкту складає 95 040 грн. у тому числі ПДВ, якщо орендодавець є платником ПДВ. В орендну плату включена плата за користування Об`єктом та плата за використання земельної ділянки, на якій розташований Об`єкт, та яка необхідна для його обслуговування. Вартість наданих комунальних послуг (телефонного зв`язку, електропостачання, теплопостачання, водопостачання та водовідведення) не входить у розмір орендної плати. Індексація орендної плати відбувається щорічно на індекс інфляції попереднього року. Якщо індекс інфляції попереднього року перевищує 10%, то орендна плата підлягає індексації на 10%. Така індексація нараховується через кожний повний рік оренди, починаючи з дати підписання акту прийому-передачі Об`єкту. 
Згідно із п.4.2 Договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно до 5- го числа поточного місяця, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця.
Разом з цим, пунктом 4.3 Договору сторони передбачили, що орендар протягом 10 календарних днів після підписання даного Договору сплачує орендодавцю гарантійний платіж у розмірі 190 080 грн., у тому числі ПДВ, якщо орендодавець є платником ПДВ, який зараховується як орендна плата за два останніх місяця оренди. 
На виконання умов вищевказаного пункту Договору Товариство платіжною інструкцією №901221 від 08.09.2023р. перерахувало Відповідачу вищевказаний платіж в повному обсязі. 
Крім того, п.3.1.8 Договору сторони встановили, що орендар зобов`язаний компенсувати орендодавцю вартість отриманих на Об`єкті комунальних послуг (електропостачання, газопостачання, теплопостачання, телефонного зв`язку, водопостачання та водовідведення тощо) згідно рахунків, що виставляються орендодавцем на умовах п.3.3.2 цього Договору, за тарифами відповідних комунальних служб протягом 10 календарних днів з моменту отримання рахунків та актів від орендодавця, а при укладенні прямих договорів - сплачувати вартість послуг в терміни, зазначені в них. 
У відповідності із п.2.4 Договору сторони встановили, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за ним. Строк оренди за цим договором становить 2 роки та 11 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі Об`єкту. 
За доводами Позивача, в період дії Договору Товариство належним чином виконувало взяті на себе зобов`язання, своєчасно та в повному обсязі сплачуючи Відповідачу передбачені умовами Договору платежі. 
Додатковою угодою від 12.07.2024р. до Договору сторони вирішили достроково припинити строк дії останнього, зазначивши останнім днем оренди Об`єкту 12.09.2024р.
Пунктом 3.1.14 Договору сторони встановили обов`язок орендаря повернути орендодавцю Об`єкт протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди або припинення строку дії договору з інших підстав.
Як вказує Позивач, на виконання вищевказаного пункту Договору Об`єкт був повернутий Позивачем Відповідачу за відповідним актом приймання-передачі 12.09.2024р. без будь-яких зауважень. 
26.01.2026р з метою повернення невикористаної частини гарантійного платежу за орендну плату Позивач. звернувся до Відповідача з відповідною вимогою №10832 від 23.01.2026р. Вищевказана вимога була залишена Відповідачем без відповіді та задоволення.
Позовні вимоги Товариства щодо стягнення невикористаної частини гарантійного платежу обґрунтовані тим, що після припинення дії договору оренди та проведення взаєморозрахунків у відповідача відсутні правові підстави для подальшого утримання невикористаного залишку гарантійного платежу, який відповідно до умов договору підлягає поверненню орендарю.
Оскільки, спір у справі виник у зв`язку із неповерненням ФОП Гуменюк Т.В. частини суми гарантійного платежу, Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з Відповідача неповерненого гарантійного платежу в розмірі 57 024,00 грн.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди).
Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.
Відповідно до ч. 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.
Як вже було встановлено судом вище, 01.09.2023р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС" (далі - Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Гуменюк Тетяною Володимирівною (далі - Відповідач) було укладено договір суборенди №22994 (надалі за текстом - Договір), за умовами якого Відповідач зобов`язались передати Позивачу в тимчасове платне володіння і користування (суборенду) нежитлове приміщення загальною площею 121,6 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, Русанівська набережна,12 (надалі за текстом - Об`єкт).
На виконання умов Договору 01.10.2023р. Відповідач за відповідним актом приймання-передачі передав Об`єкт в суборенду Позивачу. 
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору суборенди № 22994 від 01.09.2023 року Позивач сплати в гарантійний платіж у розмірі 190 080,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №901221 від 0.09.2023 року.
Додатковою угодою від 12.07.2024р. до Договору сторони вирішили достроково припинити строк дії останнього, зазначивши останнім днем оренди Об`єкту 12.09.2024р.
Пунктом 3.1.14 Договору сторони встановили обов`язок орендаря повернути орендодавцю Об`єкт протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди або припинення строку дії договору з інших підстав.
Судом встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі (повернення) приміщення від 12.09.2024року орендар повернув, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 121,6 кв.м, що розташовано за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, буд. 12.
Як слідує з матеріалів справи, у вимозі №10832 від 23.01.2026 року Позивач просив відповідача повернути гарантійний платіж у розмірі 57 024,00 грн.
Положеннями ст. 570 Цивільного кодексу України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23, гарантійний платіж має забезпечувальну правову природу та може бути використаний орендодавцем виключно у випадках і в порядку, визначених договором. За відсутності заборгованості орендаря та належного виконання ним договірних зобов`язань орендодавець не має правових підстав для утримання гарантійного платежу, який підлягає поверненню орендарю.
Водночас Позивач стверджує, що ним у повному обсязі виконано грошові зобов`язання за Договором, зокрема сплачено орендну плату та інші передбачені Договором платежі, однак належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи не надано. 
Разом із тим, як встановлено судом, Актом приймання-передачі Об`єкта згідно Договору №22994 від 01.09.2023, підписаним обома сторонами без зауважень, підтверджено, що на момент повернення Об`єкта Сторони не мали одна до одної взаємних претензій та розбіжностей стосовно даного Об`єкта. 
Оцінюючи наявні у справі докази за стандартом вірогідності доказів, встановленим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що за відсутності належних і допустимих доказів, які б спростовували зміст Акта повернення об`єкта оренди або свідчили про наявність між сторонами неврегульованих зобов`язань, зазначений Акт, підписаний сторонами без зауважень та із підтвердженням відсутності взаємних претензій, є більш вірогідним доказом фактичного врегулювання взаємних прав та обов`язків сторін за Договором.
Відтак самі лише твердження позивача про повне виконання ним усіх платіжних зобов`язань за Договором, за відсутності відповідних платіжних документів, не можуть вважатися доведеними, однак зафіксована сторонами відсутність взаємних претензій свідчить про припинення між ними неврегульованих зобов`язань на момент повернення Об`єкта оренди.
Суд також зауважує, що відсутність у Договорі прямої умови щодо повернення гарантійного платежу сама по собі не є достатньою правовою підставою для його безстрокового утримання орендодавцем. Гарантійний платіж має забезпечувальну правову природу та призначений виключно для забезпечення належного виконання зобов`язань орендаря. 
Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності невиконаних Позивачем зобов`язань, а Актом повернення об`єкта оренди сторони підтвердили відсутність взаємних претензій, підстави для подальшого утримання Відповідачем гарантійного платежу відсутні.
Такий висновок відповідає наведеній вище правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23, згідно з якою гарантійний платіж має забезпечувальну функцію і може бути використаний лише у випадках, визначених договором.
У свою чергу, Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які могли підтвердити, що останній належним чином виконав умови Договору та повернув Позивачу невикористану суму гарантійного платежу або докази, які могли спростувати доводи та аргументи Позивача.
Оскільки, в силу чинного законодавства Позивач наділений правом вимагати повернення невикористаного гарантійного платежу та враховуючи, що Позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача про стягнення з відповідача 57 024,00 грн. основного боргу (невикористаного гарантійного платежу) за договором оренди № 22994 від 01.09.2023 року є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Отже, заявлена Позивачем сума до стягнення є обґрунтованою.
Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).
Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).
Суд констатує, що Відповідачем, який належним чином повідомлений про розгляд даної справи не надано належних та допустимих доказів, які могли підтвердити, що останній належним чином виконав умови Договору та повернув Позивачу невикористану суму гарантійного платежу або докази, які могли спростувати доводи та аргументи Позивача.
Отже, обставини наявності заборгованості у Відповідача перед Позивачем у заявленому до стягнення розмірі не спростовані.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 стаття 14 Господарського процесуального кодексу України). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
З урахуванням встановленого вище, приймаючи до уваги, що Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 57 024,00 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Позивач в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат заявляє розмір витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. та просить судові витрати покласти на відповідача витрати.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).
Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).
При зверненні до суду із позовом, Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС" заявлено в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, однак при цьому позивач, всупереч ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України не зазначив, що докази понесення судових витрат у справі будуть надані суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та такі докази до винесення рішення судом не надав. Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення Товариством позивача вказаних витрат у сумі 10 000,00 грн. 
Таким чином, оскільки станом на момент прийняття даного рішення в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження таких витрат, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. 
Отже, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.
Керуючись статтями 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуменюк Тетяни Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕД-СЕРВІС" (проспект Героїв, 11-Б, м. Дніпро, 49000; ЄДРПОУ 32772863) 57 024,00 грн. боргу та 2 662,40 грн. витрат по сплаті судового збору.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.
Суддя   М.О. Лиськов