| Справа № 591/8795/26

Провадження № 1-кп/591/429/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 вересня 2026 року м. Суми
Зарічний районний суд міста Суми у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження, унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 серпня 2025 року за № 62025240040003473, за обвинуваченням  
ОСОБА_2 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Вінниця Вінницька область; громадянство: України, з середньою освітою, розлученого, військовослужбовця, зареєстрованого за проживанням за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України
учасники судового провадження:
секретар судового засідання ОСОБА_3 

сторони кримінального провадження:
з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 

з боку захисту:
обвинувачений ОСОБА_2 
захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 
і установив:
Формулювання обвинувачення, яке суд визнав доведеним 

13.03.2025    ОСОБА_2  уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України з командиром військової частини НОМЕР_1 . 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2025 за №72 ОСОБА_2 призначено на посаду стрільця стрілецького спеціалізованого відділення стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 . 

Під час проходження військової служби, ОСОБА_2 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, під час перевезення його як військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , з польового табору зведеного навчального батальйону «Граніт-3» у с. Троянів Житомирської області до місця розташування стрілецької роти (ШКВАЛ) у АДРЕСА_2 , під час зупини у АДРЕСА_3 (точне місце не встановлено) 29.04.2025 самовільно залишив визначене місце несення служби. 

Перебуваючи поза місцем несення служби ОСОБА_2 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього до 18.05.2025. 

18.05.2025 ОСОБА_2 представниками Сумського ЗВ ВСП доставлено до місця розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 , чим припинено вчинення ним кримінального правопорушення. 

Отже, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 29.04.2025 по 18.05.2025 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу не вживав, та займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 

Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану вчинив нове кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин. 

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.05.2025 за №140 ОСОБА_2 призначено на посаду стрільця стрілецького спеціалізованого відділення стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 . 

Під час проходження військової служби, ОСОБА_2 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, 02.06.2025 без наявності поважних причин та підстав, самовільно залишив тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 . 

Перебуваючи поза місцем несення служби ОСОБА_2 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього до 10.06.2025. 

10.06.2025 ОСОБА_2 представниками Сумського ЗВ ВСП доставлено до місця розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 , чим припинено вчинення ним кримінального правопорушення. 

Отже, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 02.06.2025 по 10.06.2025 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу не вживав, та займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 

Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану вчинив нове кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.05.2025 за №140 ОСОБА_2 призначено на посаду стрільця стрілецького спеціалізованого відділення стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 . 

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.07.2025 за №213 ОСОБА_2 з 30.07.2025 направлено на лікування до медичної роти військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 .

Військовослужбовець ОСОБА_2 грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, а саме 08.09.2025 без наявності поважних причин та підстав, самовільно залишив тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 – розташування медичної роти військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 . 

Перебуваючи поза місцем несення служби ОСОБА_2 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього до 27.05.2026. 

27.05.2026 ОСОБА_2 затримано в порядку ст. 208 КПК України в приміщенні Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, що розташований за адресою м. Суми, вул. Г.Кондратьєва, буд. 98А, чим припинено вчинення ним кримінального правопорушення. 

Так, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 08.09.2025 по 27.05.2026 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу не вживав, та займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 

Докази на підтвердження встановлених судом обставин у кримінальному провадженні.

Будучи допитаним у судовому засіданні як обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся. Розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням. Надав покази, які повністю узгоджуються із зазначеними обставинами у обвинувальному акті, а саме: вказав місце, час і спосіб, мотиви вчинення кримінальних правопорушень. 

Прокурор у судовому засіданні не висловив жодних заперечень щодо встановлених обставин та клопоче про розгляд справи у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України /КПК/, проти якого учасники судового провадження не заперечували, оскільки встановлені обставини ніким не оспорюються.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини та цивільного позову, а також те, що обвинувачений не оспорює обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному та касаційному порядку.
При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідив документи, що характеризують особу обвинуваченого.
Оцінивши зібрані по справі докази: кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, суд доходить висновку, що стороною обвинувачення доведено винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень при викладених у вироку обставинах. 
Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_2 за ч. 5 ст. 407 КК як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану. 
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання
Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає «визнання вини».
Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК обтяжує покарання обвинуваченого суд визнає «вчинення злочину повторно»
Мотиви призначення покарання
Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. 
Відповідно до статті 12 КК України вчинені обвинуваченим злочини, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжкими.
Обвинувачений ОСОБА_2 є особою молодого віку, під медичним наглядом у лікарів наркологів та лікарів-психіатрів не перебуває, характеризується формально посередньо, раніше судимий, і судимість не знята і не погашена. Так, вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2024 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі. Відповідно до ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року засудженого ОСОБА_2 звільнено умовно-достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 9 (дев`ять) днів на підставі ст. 81-1 КК України для проходження військової служби за контрактом.
Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання, принцип індивідуалізації покарання, позицію сторони обвинувачення та захисту, обставини справи, наслідки злочину, усвідомлення вчиненого та розкаяння у обвинуваченого, суд по стійкому внутрішньому переконанню відповідно до статті 65 КК України для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень призначає покарання у межах обвинувачення у виді позбавлення волі.
Разом з цим, оскільки обвинуваченого ОСОБА_2 було звільнено умовно-достроково для проходження служби за контрактом, в порядку ст. 81-1 КК України, тому до нього має бути застосовані положення ч. 3 ст. 81-1 КК України. 
Так, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу. 
Вказана норму було продубльовано і в копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України осіб рядового складу, зокрема ОСОБА_2 від 13.03.2025, де у п. 8 «Інші умови Контракту **» серед іншого визначено, що «… у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу …». 
Для визначення періоду невідбутого строку покарання необхідно звернутися до положень Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», де Законом № 3687-IX від 08.05.2024 було внесено зміни до ст. 3 та визначено п. е) в якому передбачено, що до звільнених умовно-достроково від відбування покарання на підставі, визначеній статтею 81-1 Кримінального кодексу України. Адміністративний нагляд стосовно цих осіб здійснюється виключно в порядку, визначеному статтею 7-1 цього Закону. 
У ст. 5 вище згаданого закону визначено випадки у яких, саме суддя районного, районного у місті, міського та міськрайонного суду може встановлювати адміністративний нагляд і до цих випадків не віднесено п. е) ст. 3 закону. 
Законом № 3687-IX від 08.05.2024 було доповнено Закон України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» статтею нового змісту, зокрема ст. 7-1, яка визначає порядок здійснення адміністративного нагляду за особами, звільненими умовно-достроково від відбування покарання для проходження військової служби. 
Так, у цих випадках адміністративний нагляд за особами, звільненими з установ виконання покарань на підставі, визначеній статтею 81-1 КК України, здійснюється командиром військової частини, в якій особа проходить військову службу. Особи, стосовно яких встановлено адміністративний нагляд, беруться у військовій частині на окремий облік. 
У ст. 6 Закон України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» визначено, що адміністративний нагляд встановлюється у визначеному ст. 5 цього Закону порядку терміном від одного року до двох років і не може перевищувати термінів, передбачених законом для погашення або зняття судимості.
Таким чином, Закон України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» встановлено імперативну норму, що відносно особи звільненої в порядку ст. 81-1 КК України встановлюється адміністративних нагляд у межах строків від 1 року до 2. Тобто, мінімум 1 рік, а максимум 2 роки. 
Із досліджених у судовому засіданні копії ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 05.03.2025 вбачається, що ОСОБА_2 було умовно-достроково звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 9 місяців, на підставі ст. 81-1 КК України, для проходження військової служби за контрактом. Перший контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України осіб рядового складу, зокрема ОСОБА_2 датований 13.03.2025. Перший злочинний епізод – самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану був у період з 29.04.2025 по 18.05.2025, тобто у будь якому разі у терміни менше 1 року, що впродовж яких ОСОБА_2 мав статус особи з невідбутою частиною покарання. У зв`язку з чим, в даній ситуації мають бути застосовані положення ст. 71 КК України. 
Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 21.10.2003 « Про практику призначення судами кримінального покарання» за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.  При застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. 
Невідбута частина покарання у ОСОБА_2 складає 6 років 9 місяців, то у будь-якому рані при призначення покарання в порядку ст. 71 КК України, тому остаточне покарання не може бути менше ніж 7 років. Однак, оскільки обвинуваченому не призначається покарання у максимальному розмірі, тому відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України застосування принципу поглинення не допускається, у зв`язку з чим має бути застосованим принцип, передбачений ч. 1 ст. 71 КК України, тобто повного чи часткового приєднання невідбутої частину покарання за попереднім вироком.
Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений вину визнав, застосування принципу повного приєднання покарання не є доцільним, а тому в нашому випадку має бути застосовано принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання – 6 років 9 місяців, а саме у розмірі 1 року.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи)
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Щодо заходів забезпечення кримінального провадження
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 374 КПК суд при ухваленні вироку серед іншого приймає рішення про запобіжнийзахід до набрання вироком законної сили.
У цій справі 23 липня 2026 року суд своєю продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого до 20 вересня 2026 року включно.
В судових дебатах прокурор просив залишити в силі обраний до ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід на момент ухвалення вироку є актуальним.
Суд під час розгляду питання про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_2 враховує, що, усвідомлюючи невідворотність призначеного покарання, обвинувачений може вчиняти дії, пов`язані із уникненням кримінальної відповідальності, що зумовлює потребу у належному реагуванні. Суд вважає за необхідне залишити в силі обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, який не може перевищувати шістдесяти днів без визначенн розміру застави.
З Протоколу затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину від 27.05.2026 слідує, що фактичний час затримання ОСОБА_2 15.50 год. 27.05.2026.
Отже, строк відбуття покарання у виді позбавлення волі обчислювати до моменту фактичного затримання ОСОБА_2 - з 27.05.2026, та підлягає зарахуванню в порядку ч. 5 ст. 72 КК України зі співвідношення – один день попереднього за один день позбавлення волі.
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись статтями 349, 373 -374, 395, 532, 615 Кримінального процесуального кодексу України, Суд,
Ухвалив:
ОСОБА_2 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, і призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі стст. 71, 72 Кримінального кодексу України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2024 року за ч. 2 ст. 121 КК України, призначити  ОСОБА_2 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі обчислювати з дня фактичного затримання ОСОБА_2 - з 27.05.2026, та в порядку ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання день за день.
Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції
Вирок суду відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 цього Кодексу.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасникам судового провадження, які не були присутні при проголошенні резолютивної частини вироку, направити копію повного тексту вироку не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (частина 7 статті 376 КПК України).

Суддя ОСОБА_1