Номер провадження: 22-ц/813/2094/26 
Справа № 521/13093/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.09.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Сегеда О.М. 27 лютого 2025 року у м. Одеса, -
встановила:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця», посилаючись на те, що він на підставі наказу №688/НОК від 25 листопада 2020 року займає посаду заступника начальника служби електропостачання Одеської залізниці.
18 травня 2012 року Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради йому на підставі п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» був виданий ордер на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі ордеру на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року він вселився в квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвався в ній.
Квартира АДРЕСА_1 перебуває у господарському віданні АТ «Українська залізниця» та обліковується на балансі виробничого структурного підрозділу Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», що підтверджується витягом про Державну реєстрацію від 05 січня 2012 року №32786159.
Позивач зазначав, що у зв`язку із наміром приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , він подав заяву до АТ «Українська залізниця», яке повідомило його, що на даний час у АТ «Українська залізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду, а також відсутні правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії, оскільки здійснення приватизації можливе лише за умови передачі житла до комунальної власності відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця» від 22 листопада 2017 року №1054. Тому, тільки після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, він може здійснити всі заходи щодо приватизації відповідно до вимог діючого законодавства.
Стверджував, що подавши заяву про приватизацію житла, він фактично розпочав процедуру приватизації, а неможливість подання ним заяви про приватизацію до органу приватизації зумовлена відсутністю такого органу в АТ «Українська залізниця» та невжиття ним заходів щодо його створення для забезпечення реалізації його права на приватизацію житла.
Вважає, що відповідач створив ситуацію, за якої житло неможливо приватизувати без рішення суду.
Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати АТ «Українська залізниця» розглянути його заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , та стягнути на його користь судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано до неналежного відповідача, суд першої інстанції мав право за клопотанням позивача або за власної ініціативи замінити відповідача, проте не надав ОСОБА_1 можливості реалізувати це право, що є порушенням принципу доступу до правосуддя, закріпленого у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд першої інстанції фактично відмовив позивачу у захисті його права на приватизацію, не врахувавши, що на основі підстав для приватизації, особа може стати власником такого житла, зокрема якщо ця особа є громадянином України і має відповідне право на це приміщення, що є порушенням норм ЦК України та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Крім того, на думку апелянта, судом не було враховано те, що відповідач умисно не створив орган приватизації, хоча відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» створення відповідних органів приватизації та прийняття відповідного рішення щодо приватизації житлової квартири належить виключно до компетенції відповідача.
Сторони про розгляд справи на 08 вересня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник АТ «Українська залізниця». 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Українська залізниця» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №755406 від 27 серпня 2024 року (а.с. 30-40).
Згідно ст. 152 ЦК України, акціонерне товариство є господарським товариством, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України «Про акціонерні товариства».
Статтею 153 ЦК України визначено, що акціонерне товариство може бути засновано юридичними та/або фізичними особами, а також державою в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальною громадою в особі уповноваженого органу.
Згідно зі ст. 154 ЦК України, установчим документом акціонерного товариства є його статут. Статут акціонерного товариства, крім відомостей, передбачених ст. 88 цього Кодексу, має містити відомості про права акціонерів, структуру управління акціонерним товариством, компетенцію органів управління акціонерним товариством і порядок ухвалення ними рішень та інші відомості, передбачені законом.
Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938, із змінами і доповненнями, внесеними постановою КМУ від 30 січня 2024 року №100, був змінений тип господарського товариства ПАТ «Українська залізниця» з публічного на приватне.
Пунктами 21, 22 Статуту визначено, що товариство має у власності акції господарських товариств, внесені до його статутного капіталу, та інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. За товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження таким майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом.
Згідно п.п. 26, 27 Статуту, засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України (далі-КМУ). Управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює КМУ. Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу товариства, здійснює товариство. Єдиним акціонером товариства є держава в особі КМУ.
Згідно п. 32 Статуту, майно товариства формується за рахунок: майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства; доходів, отриманих у результаті провадження господарської діяльності; майнових прав, у тому числі права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, та майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання тощо.
Пунктами 33, 34 Статуту визначено, що, здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків.
Розпорядження майном товариства, в тому числі шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом.
Відповідно до п. 35 Статуту товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
Матеріалами справи встановлено, що регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» діє на підставі Положення про регіональну філію, затвердженого наказом ПАТ «Українська залізниця» від 04 травня 2017 року №289 «Про введення в дію Положення про регіональну філію «Одеська залізниця» ПАТ "Українська залізниця» (далі-Положення) (а.с. 41).
Згідно п.п. 7.1, 7.2 Положення, філія володіє та користується майном, яким наділило її Товариство для досягнення мети діяльності Філії, згідно з законодавством, Статутом Товариства та цим Положенням, а також майном, яке придбавається та/або набувається для цілей забезпечення діяльності Філії.
Філія не є власником майна. Майно, яким наділена Філія, належить Товариству на праві власності або закріплене за Товариством на праві господарського відання.
Згідно ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.
Таким чином, майно, що є державною власністю і закріплене за АТ «Українська залізниця» на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
03 серпня 2009 року між керівництвом Одеської залізниці та ОСОБА_1 було укладено трудову угоду №12 від 03 серпня 2009 року, за умовами якої адміністрація і Дорпрофсож Одеської залізниці зобов`язувались, згідно з п. 49 «Правил обліку громадян», надати позивачу квартиру у зв`язку з переїздом його із м. Котовськ по переводу із Котовської дистанції електропостачання Одеської залізниці (а.с. 24).
ОСОБА_1 з 25 листопада 2010 року був призначений на посаду заступника начальника служби електропостачання Одеської залізниці із збереженням умов надання позачергового житла в м. Одеса відповідно п. 49 «Правил обліку громадян», що підтверджено наказом № 688/НОК від 25 листопада 2010 року (а.с. 23).
09 грудня 2011 року Одеська залізниця придбала на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року квартиру АДРЕСА_1 .
05 січня 2012 року право власності Одеської залізниці на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 05 січня 2012 року (а.с. 10).
Таким чином, відповідно до п.п. 7.1, 7.2 Положення, власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ «Українська залізниця».
18 травня 2012 року, на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №197 від 06 квітня 2012 року, ОСОБА_1 був виданий ордер на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року на заселення в квартиру АДРЕСА_1 , на сім`ю з трьох осіб (а.с. 17).
На підставі ордеру на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року, ОСОБА_1 разом з сім`єю вселився в квартиру АДРЕСА_1 .
У наступному, 12 червня 2012 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєструвались в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Т7-178587-ф/0 від 13 серпня 2024 року (а.с.11).
З матеріалів справи також вбачається, що позивач у 2015, 2021, 2024 роках звертався до Міністерства інфраструктури України та до голови правління АТ «Українська залізниця» з проханням прийняти рішення щодо приватизації квартири та видати наказ про її передачу з балансу філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на баланс житлово-комунального підприємства органу самоврядування м. Одеса для проведення приватизації згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2484 –Х11(а.с. 14, 15, 76, 77, 79, 80, 91-92, 100).
03 лютого 2015 року Державною адміністрацією залізничного транспорту, за дорученням Міністерства інфраструктури України від 21 січня 2015 року, позивачу була надана відповідь на його заяву про приватизацію квартири, в який запропоновано йому звернутися до органів приватизації за місцем проживання (а.с.77 звор.-78).
Зі змісту листа Департаменту майнової політики АТ «Українська залізниця» від 14 листопада 2024 року вбачається, що в АТ «Українська залізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Українська залізниця», відсутня можливість та правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії. Здійснення приватизації можливе лише за умови передачі житла до комунальної власності. Процедура розпорядження майном в АТ «Українська залізниця» здійснюється відповідно до вимог Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року №1054. Передача об`єктів житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує КМУ. Після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, товариство може здійснити всі заходи щодо приватизації відповідно до вимог діючого законодавства (а.с. 93-94).
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що заява позивача щодо приватизації квартири була розглянута Департаментом майнової політики АТ «Українська залізниця» та надана відповідь.
Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
За змістом ч. 2 ст. 4 ЖК Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення у будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.
Згідно ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Частиною 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.
Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі-Закон №2482-XII), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Згідно п.п. 1, 2 ст. 2 Закону №2482-XII, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Частинами 1, 3 ст. 8 Закону №2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
Згідно ч. 10 ст. 8 Закону №2482-XII, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Законом №2482-XII саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
Для здійснення приватизації відповідно до Закону №2482-XII та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, необхідно надати документи, а саме: заяву на приватизацію (за встановленою формою, яка оформляється в організації по обслуговуванню житла); довідку про склад сім`ї та займані приміщення(за встановленою формою, яка оформляється в організації по обслуговуванню житла); довідку АТ «Ощадбанк» про наявність невикористаних житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; ордер про надання жилої площі; договір найму з департаментом житлово-комунального господарства; довідку з попередніх місць проживання (після 1992року) про те, що громадяни раніше не приймали участі у приватизації державного житла); копії та оригінали паспортів та ідентифікаційних кодів; копії та оригінали документів про підтвердження родинних відносин; технічний паспорт для оформлення приватизації.
Судом першої інстанції правильно прийнято до уваги, що згідно п. 11 Порядку розпорядження майном акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 1054 списання, відчуження, передача в користування, оренду, концесію майна здійснюється за рішенням вищого органу товариства у разі передачі об`єктів житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність.
Пунктами 55, 56 Статуту визначено, що вищим органом товариства є загальні збори, функції яких виконує Кабінет Міністрів України. Функції загальних зборів, які передбачені законодавством, цим Статутом, а також внутрішніми документами товариства, виконуються виключно Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.
Як вбачається з матеріалів справи, квартира позивача є власністю АТ «Українська залізниця», хоча по документам зареєстрована за Одеською залізницею, а тому на даний час органом, уповноваженим управляти даною квартирою відповідно до Статуту, є АТ «Українська залізниця». Однак, питання щодо передачі вказаної квартири до комунальної власності може бути вирішено лише Кабінетом Міністрів України, який виконує функції загальних зборів - вищого органу товариства.
Пунктами 33, 34 Статуту визначено, що здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків.
Відповідно до п. 35 Статуту товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
При цьому у АТ «Українська залізниця» відсутні структурні підрозділи щодо приватизації житла.
На час звернення позивача із заявою про приватизацію квартири, Кабінет Міністрів України рішення щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність не приймав, а також відсутнє рішення Одеської міської ради про надання згоди на прийняття до комунальної власності зазначеної квартири, а відтак, спірна квартира не належить до комунальної власності міської територіальної громади і не може бути об`єктом приватизації, оскільки є власністю АТ «Українська залізниця» і входить до уставного фонду Товариства.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду, що питання щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 можливо тільки після прийняття її до комунальної власності міста.
Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами.
Окрім того, відповідно до наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у разі незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.
Крім того, у даному випадку право позивача на приватизацію квартири відповідач не оскаржує, тому між сторонами відсутній спір про право на приватизацію житла, однак, для здійснення приватизації житла необхідно провести дії відповідно до діючого законодавства, які не входять в компетенцію Товариства.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц визначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Згідно із ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
У даному випадку, позивач не подавав заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а у суду першої інстанції відсутні повноваження щодо самостійної заміни первісного відповідача належним відповідачем.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, приватизація позивачем належної йому квартири можлива тільки після передачі її в комунальну власність на підставі рішення загальних зборів товариства, а саме — Кабінету Міністрів України, який не був залучений позивачем до участі у справі в якості відповідача.
Крім того, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не передачі спірної квартири до комунальної власності, оскільки до компетенції АТ «Українська залізниця» дане питання не відноситься.
За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що крім АТ «Українська залізниця», до участі у справі в якості співвідповідача повинен був бути залучений Кабінет Міністрів України, оскільки саме на підставі його рішення про передачу квартири в комунальну власність позивач може вирішити питання щодо приватизації своєї квартири.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, оскільки такі вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.
Необгрунтованими та такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції фактично відмовив позивачу у захисті його права на приватизацію, не врахувавши, що апелянт відповідає вимогам для приватизації. Крім того, на думку апелянта, судом не було враховано те, що відповідач умисно не створив орган приватизації, хоча відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» створення відповідних органів приватизації та прийняття відповідного рішення щодо приватизації житлової квартири належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить.
Колегія суддів звертає увагу ОСОБА_1 на те, що у задоволенні його позову судом першої інстанції було відмовлено не у зв`язку із недоведеністю/необґрунтованістю позовних вимог, а на підставі пред`явлення позову до неналежного відповідача. Тобто, судом не ухвалювалось судове рішення по суті позовних вимог, що не позбавляє апелянта права, після уточнення складу сторін у справі, звернутися до суду із відповідним позовом для захисту свого порушеного права.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 14 вересня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе