Справа № 302/547/26 
Провадження № 2/302/384/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання – Бобонич Н. Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 12 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою вебсайту кредитодавця creditkasa.com.ua було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1600-2068.
Зазначив, що укладення кредитного договору здійснювалося відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом приєднання позичальниці до умов договору, Правил відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспорта споживчого кредиту та інших документів, які є невід`ємними складовими договору.
За твердженням позивача, відповідачка під час оформлення кредиту пройшла процедуру ідентифікації, створила особистий кабінет в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, зазначила свої персональні дані та реквізити банківської картки, ознайомилася з умовами кредитування та надала згоду на укладення договору.
Представник позивача вказав, що кредитний договір був підписаний відповідачкою шляхом введення одноразового ідентифікатора А9802, направленого на номер телефону, зазначений нею під час реєстрації, що, на думку позивача, підтверджує належне волевиявлення відповідачки на укладення електронного правочину.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб у розмірі 14 900,00 грн строком на 365 календарних днів із базовим періодом 21 день.
Умовами договору передбачено сплату комісії за видачу кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, а також процентів за користування кредитними коштами. Зокрема, стандартна процентна ставка становила 1 % за кожний день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів з дня укладення договору та 0,74 % за кожний день користування кредитом починаючи зі 181 календарного дня до закінчення строку дії договору або до дня фактичного повернення всієї суми кредиту залежно від того, яка із зазначених дат настане раніше.
Крім того, представник позивача зазначив, що умовами договору передбачено можливість застосування зниженої процентної ставки у розмірі 1 % на день за умов, визначених договором та відповідними програмами кредитодавця.
Також представник позивача вказав, що у подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди до договору про відкриття кредитної лінії № 1600-2068, відповідно до яких відповідачці надано додаткові кредитні кошти, а саме: за додатковою угодою № 1 від 05 жовтня 2025 року – 2 900,00 грн, за додатковою угодою № 2 від 29 жовтня 2025 року – 3 100,00 грн, за додатковою угодою № 3 від 18 листопада 2025 року – 3 000,00 грн.
Таким чином, за твердженням позивача, загальна сума кредитних коштів, наданих відповідачці в межах договору про відкриття кредитної лінії № 1600-2068, становила 23 900,00 грн.
Позивач зазначив, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, оскільки кредитні кошти були перераховані на банківську картку, реквізити якої відповідачка самостійно зазначила в особистому кабінеті під час оформлення кредиту. На підтвердження факту видачі кредитних коштів позивач посилався на довідку про їх перерахування та квитанції фінансово-розрахункової установи.
Представник позивача також зазначив, що відповідачка частково виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, здійснюючи платежі в рахунок погашення заборгованості. На думку позивача, такі дії свідчать про визнання відповідачкою факту укладення договору, отримання кредитних коштів та наявності відповідних грошових зобов`язань перед кредитодавцем.
Водночас у подальшому відповідачка належним чином свої зобов`язання за договором не виконувала, кредитні кошти та інші передбачені договором платежі у повному обсязі не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
За розрахунком позивача, станом на 02 березня 2026 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1600-2068 від 12 вересня 2025 року становить 42 150,69 грн, з яких: 14 964,80 грн – заборгованість за кредитом; 15 683,25 грн – заборгованість за нарахованими процентами; 11 052,64 грн – проценти річних, нараховані на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України); 450,00 грн – заборгованість за комісією.
Крім того, представник позивача зазначив, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору товариство направило їй вимогу про дострокове повернення кредиту, однак така вимога залишилася невиконаною.
Обґрунтовуючи правомірність нарахування процентів відповідно до статті 625 ЦК України та комісії за надання кредиту, представник позивача посилався на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», нормативно-правові акти Національного банку України та зазначав, що відповідні платежі передбачені умовами укладеного між сторонами договору та, на його думку, відповідають вимогам чинного законодавства.
Посилаючись на положення статей 525, 526, 530, 536, 610–612, 625, 629, 1048–1050, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про споживче кредитування», представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1600-2068 від 12 вересня 2025 року у загальному розмірі 42 150,69 грн, судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Ухвалою суду від 01 травня 2026 року у справі відкрито провадження та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Водночас судом визначено, що розгляд, формування та зберігання матеріалів цивільної справи здійснюються у змішаній формі – у паперовій та електронній формах.
Ухвалою суду від 27 травня 2026 року постановлено продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
03 червня 2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від відповідачки ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву та про розгляд справи за її відсутності. У заяві відповідачка зазначила, що про наявність судової справи дізналася лише 01 червня 2026 року після перевірки інформації у мобільному застосунку «Дія», оскільки раніше не отримувала копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та інших процесуальних документів. Посилаючись на положення статті 127 ЦПК України, просила поновити пропущений процесуальний строк для подання відзиву, прийняти поданий нею відзив до матеріалів справи та здійснювати подальший розгляд справи без її участі.
Ухвалою суду від 04 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено, поновлено відповідачці процесуальний строк для подання відзиву та долучено його до матеріалів справи.
У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечила проти позову частково. Зазначила, що визнає наявність заборгованості лише у межах законного розміру основного боргу та договірних процентів, натомість вважає безпідставними вимоги про стягнення процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, комісії та частини договірних процентів.
Посилалася на те, що нарахування процентів за статтею 625 ЦК України суперечить пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який звільняє позичальників від такої відповідальності у період дії воєнного стану. Також вказувала на нікчемність умов договору щодо комісії за надання кредиту та несправедливість передбаченого договором розміру процентної ставки, просила суд застосувати принципи розумності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір договірних процентів або відмовити у їх стягненні, а позов задовольнити лише частково.
Крім того, відповідачка подала власний контррозрахунок заборгованості, відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 19 343,18 грн, із яких 9 419,04 грн – залишок основної суми кредиту та 9 924,14 грн – проценти за користування кредитом, та просила здійснити розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.
Також 03 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» відповідачка подала клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування клопотання зазначила, що заявлений позивачем розмір таких витрат у сумі 10 000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи, яка, на її думку, є типовою та не потребувала значного обсягу правничої роботи. Вказувала на відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт, а також просила суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до мінімального, розумно обґрунтованого розміру або відмовити у їх стягненні.
Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила.
Представник позивача у судове засідання не з`явився. Разом із позовною заявою подав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі наявності передбачених законом підстав.
Відповідачка у судове засідання також не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) не здійснювалося.
За відсутності підстав для відкладення розгляду справи суд, враховуючи подані учасниками справи заяви та письмові пояснення, розглянув справу за наявними у ній матеріалами, дослідив подані сторонами письмові докази, оцінив їх у сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України та дійшов висновку про наявність правових підстав для вирішення спору по суті.
Судом встановлено, що 12 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1600-2068 продукту «MiniKasa».
Відповідно до умов договору кредитодавець надав позичальниці кредит у сумі 14 900,00 грн строком на 365 календарних днів із базовим періодом сплати процентів 21 календарний день, комісією за видачу кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту та фіксованою процентною ставкою, визначеною договором.
У подальшому сторони уклали три додаткові угоди до договору, відповідно до яких позичальниці було надано додаткові кредитні кошти: 05 жовтня 2025 року – у сумі 2 900,00 грн, 29 жовтня 2025 року – у сумі 3 100,00 грн, 18 листопада 2025 року – у сумі 3 000,00 грн.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань позивачем надано довідку про перерахування суми кредиту, з якої вбачається, що відповідачці було перераховано кредитні кошти в загальному розмірі 23 900,00 грн, а саме: 12 вересня 2025 року – 14 900,00 грн, 05 жовтня 2025 року – 2 900,00 грн, 29 жовтня 2025 року – 3 100,00 грн та 18 листопада 2025 року – 3 000,00 грн.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 02 березня 2026 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 42 150,69 грн, з яких: 14 964,80 грн – основний борг; 15 683,25 грн – проценти за користування кредитом; 11 052,64 грн – проценти, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України; 450,00 грн – комісія.
05 березня 2026 року позивач направив відповідачці письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, у якій повідомив про наявність простроченої заборгованості та запропонував у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги погасити заборгованість у повному обсязі. Доказів виконання зазначеної вимоги матеріали справи не містять.
Дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов висновку, що між ними виникли договірні правовідносини, пов`язані з наданням та поверненням споживчого кредиту.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Частиною другою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним договором є домовленість двох або більше сторін, оформлена в електронній формі та спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) та її прийняття (акцепту), а його підписання може здійснюватися, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Матеріали справи містять договір про відкриття кредитної лінії, укладений між сторонами в електронній формі, а також додаткові угоди до нього, які містять істотні умови кредитування та підписані в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію».
Крім того, на підтвердження виконання своїх договірних зобов`язань позивач надав довідку про перерахування кредитних коштів та підтвердження успішного здійснення платіжних операцій, з яких убачається, що кредитні кошти були фактично перераховані на платіжні картки, зазначені відповідачкою під час оформлення кредиту, на загальну суму 23 900,00 грн.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору чи отримання кредитних коштів, відповідачкою суду не подано. Більше того, у відзиві на позовну заяву вона зазначених обставин не заперечує.
Таким чином, суд доходить висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, а позивач належним чином виконав свої обов`язки щодо надання кредитних коштів.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено судом, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачці кредитні кошти та додаткові кошти відповідно до укладених між сторонами додаткових угод, тоді як відповідачка взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у повному обсязі не виконала.
Водночас матеріали справи свідчать, що після отримання кредитних коштів відповідачка здійснювала їх часткове погашення, що відображено у наданому позивачем розрахунку заборгованості. Такі дії узгоджуються з виконанням укладеного кредитного договору та свідчать про визнання нею існування відповідних договірних правовідносин і грошового зобов`язання перед кредитодавцем.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості, умови кредитного договору та додаткових угод до нього, а також контррозрахунок заборгованості, наведений відповідачкою у відзиві на позовну заяву.
У відзиві відповідачка не заперечує факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та здійснення часткових платежів на його виконання, однак не погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості. Зокрема, вважає, що позивачем безпідставно включено до розрахунку проценти, нараховані на підставі статті 625 ЦК України, комісію, а також неправильно визначено залишок інших складових заборгованості внаслідок зарахування частини здійснених нею платежів у рахунок комісії.
На підтвердження своїх доводів відповідачка подала власний контррозрахунок, відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 19 343,18 грн, із яких 9 419,04 грн – заборгованість за основною сумою кредиту та 9 924,14 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Разом із тим сам по собі контррозрахунок відповідачки не є безумовним доказом неправильності розрахунку позивача та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі, умовами кредитного договору та вимогами законодавства.
Дослідивши надані сторонами докази, суд установив, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт надання відповідачці кредитних коштів у загальному розмірі 23 900,00 грн, а також здійснення останньою часткових платежів у рахунок погашення заборгованості. Водночас правомірність включення до складу заборгованості окремих платежів, зокрема комісії та процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, підлягає окремій правовій оцінці суду.
Щодо вимоги про стягнення 11 052,64 грн процентів, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, суд зазначає таке.
Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, посилається на те, що положення пункту 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», якими передбачалося звільнення споживачів від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договорами про споживчий кредит, не поширюються на кредитні договори, укладені після 23 січня 2024 року.
Також позивач зазначає, що у разі конкуренції норм загального законодавства – Цивільного кодексу України та спеціального законодавства – Закону України «Про споживче кредитування» застосуванню підлягають саме положення спеціального законодавства.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зазначені нарахування мають компенсаційний характер та є мірою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не платою за користування кредитними коштами.
Разом із тим пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено спеціальне правове регулювання відповідальності позичальників у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану.
Відповідно до зазначеної норми у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого йому було надано кредит або позику, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку за таке прострочення.
Суд не приймає доводи позивача щодо пріоритетності положень Закону України «Про споживче кредитування» над наведеними положеннями ЦК України.
Цивільний кодекс України є основним актом цивільного законодавства України, тоді як Закон України «Про споживче кредитування» регулює особливості окремого виду кредитних правовідносин. Водночас пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є спеціальною тимчасовою нормою, яка безпосередньо визначає правові наслідки прострочення виконання кредитних та позикових зобов`язань під час дії воєнного або надзвичайного стану.
Судом встановлено, що кредитний договір № 1600-2068 укладено 12 вересня 2025 року, а заявлені позивачем до стягнення проценти за статтею 625 ЦК України нараховані у зв`язку з простроченням виконання відповідачкою грошового зобов`язання саме у період дії в Україні воєнного стану.
За таких обставин відповідачка відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а тому правові підстави для стягнення з неї 11 052,64 грн процентів, нарахованих на підставі цієї норми, відсутні.
У зв`язку з наведеним у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 450,00 грн суд зазначає таке.
Позивач, обґрунтовуючи вимогу у цій частині, посилається на те, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено сплату комісії за видачу кредиту, а така умова відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування», оскільки відповідно до частини другої статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом можуть включатися комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти.
Закон України «Про споживче кредитування» допускає включення до загальних витрат за споживчим кредитом комісій кредитодавця, пов`язаних із наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Разом із тим сама лише наявність у договорі умови про сплату комісії не свідчить про безумовну правомірність її стягнення.
Комісія може бути складовою витрат споживача за умови, якщо вона є платою за конкретну послугу кредитодавця, яка фактично надається споживачу та за своєю суттю не зводиться виключно до виконання кредитодавцем власного обов`язку щодо надання кредиту.
Водночас позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що комісія, нарахована за договором, встановлена саме за надання відповідачці окремої послуги, відмінної від безпосереднього надання кредитних коштів, або що відповідачка фактично отримала будь-яку самостійну послугу, за яку справлялася така плата.
Надання кредиту, укладення кредитного договору, перевірка персональних даних позичальника, оцінка його кредитоспроможності, оформлення кредитної документації та перерахування кредитних коштів є діями, які становлять зміст виконання кредитодавцем власних договірних обов`язків та здійснюються ним з метою укладення й виконання кредитного договору.
Такі дії самі по собі не можуть розглядатися як окрема послуга, за яку на споживача додатково покладається обов`язок сплачувати винагороду.
Суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, щодо необхідності при вирішенні питання про правомірність комісії за договором споживчого кредиту встановлювати характер послуг, за які вона стягується, та їх відповідність вимогам законодавства про споживче кредитування.
Посилання позивача на положення статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» не спростовують наведених висновків, оскільки сама можливість включення комісій до загальних витрат за кредитом не звільняє кредитодавця від обов`язку довести правову природу відповідного платежу та фактичне надання споживачу послуги, за яку такий платіж встановлений.
Таким чином, позивачем не доведено, що передбачена договором комісія є платою за окрему послугу, фактично надану відповідачці, а тому умови кредитного договору в цій частині не створюють для неї обов`язку зі сплати відповідних сум.
При цьому суд звертає увагу, що сама по собі наявність умови про комісію у кредитному договорі, паспорті споживчого кредиту чи таблиці обчислення загальної вартості кредиту лише відображає погоджену кредитодавцем структуру платежів, однак не підтверджує фактичного надання споживачу окремої послуги.
За таких обставин у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 450,00 грн комісії слід відмовити.
Встановлена судом відсутність правових підстав для стягнення комісії має значення не лише для вирішення вимоги про стягнення її непогашеного залишку у розмірі 450,00 грн, а й для визначення дійсного розміру інших складових заборгованості, оскільки з наданого позивачем розрахунку вбачається, що частина здійснених відповідачкою платежів упродовж виконання договору була зарахована кредитодавцем саме на погашення раніше нарахованих сум комісії.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містить інформацію про нарахування кожної складової заборгованості, здійснені відповідачкою платежі та залишок основного боргу, процентів за користування кредитом, процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, а також комісії після проведення відповідних операцій.
Із зазначеного розрахунку вбачається, що після здійснення окремих платежів залишок комісії, який до цього обліковувався за договором, зменшувався або ставав нульовим. Аналогічно змінювалися залишки інших складових заборгованості. При цьому окремих відомостей, які б розкривали порядок розподілу кожного отриманого від відповідачки платежу між відповідними складовими заборгованості, позивачем суду не надано.
Разом із тим саме позивач як професійний кредитодавець формував відповідний розрахунок, здійснював облік отриманих платежів та визначав, на погашення якої саме складової заборгованості зараховувалися отримані від позичальниці кошти. Отже, саме позивач мав можливість надати суду докази щодо конкретного порядку зарахування кожного платежу, якщо такий порядок відрізнявся від того, який об`єктивно випливає зі складеного ним розрахунку.
Оскільки таких доказів суду не надано, суд виходить із фактичних даних, відображених самим позивачем у розрахунку заборгованості. Зменшення або повне припинення обліку певної складової заборгованості після здійснення відповідачкою платежу свідчить про те, що відповідна частина сплачених нею коштів була зарахована кредитором саме на погашення цієї складової.
Водночас судом встановлено відсутність правових підстав для покладення на відповідачку обов`язку зі сплати комісії за видачу кредиту. За таких обставин кошти, які фактично були зараховані кредитодавцем на погашення такої комісії, не можуть залишатися поза врахуванням під час визначення фактичного обсягу виконаних відповідачкою дійсних грошових зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Зазначені засади підлягають врахуванню під час тлумачення та застосування норм цивільного законодавства, визначення змісту прав та обов`язків сторін, а також оцінки їх поведінки при виконанні цивільних зобов`язань.
Суд також враховує, що спірні правовідносини виникли між професійною фінансовою установою та споживачем фінансової послуги. Саме кредитодавець розробив умови договору, визначив порядок ведення обліку заборгованості та здійснював розподіл отриманих від позичальниці платежів.
За відсутності належних доказів іншого порядку такого розподілу негативні наслідки недоведеності відповідних обставин не можуть покладатися на відповідачку як споживача фінансової послуги.
Судом встановлено, що відповідно до наданого позивачем розрахунку протягом виконання кредитного договору відповідачкою здійснено платежі на загальну суму 22 585,20 грн.
При цьому із самого розрахунку вбачається, що після здійснення відповідачкою платежів кредитором було повністю припинено облік окремих сум комісії, які раніше були нараховані за договором.
Зокрема, після платежу від 02 жовтня 2025 року залишок комісії у сумі 2 235,00 грн був визначений як погашений, після платежу від 23 жовтня 2025 року аналогічно припинено облік комісії у сумі 435,00 грн, а після платежу від 16 листопада 2025 року – комісії у сумі 465,00 грн.
Нарахована 18 листопада 2025 року комісія у сумі 450,00 грн залишилася непогашеною та включена позивачем до складу заявленої до стягнення заборгованості.
Таким чином, із розрахунку позивача вбачається, що протягом виконання договору кредитором було зараховано отримані від відповідачки кошти на погашення комісії у загальному розмірі 3 135,00 грн, тоді як 450,00 грн комісії залишено непогашеними та заявлено до стягнення.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідачку обов`язку зі сплати такої комісії, правові підстави для зарахування сплачених нею коштів у рахунок погашення відповідних сум також були відсутні.
За таких обставин кошти у розмірі 3 135,00 грн підлягають врахуванню як виконання інших дійсних грошових зобов`язань відповідачки за кредитним договором, пов`язаних із поверненням основної суми кредиту та сплатою процентів за користування кредитними коштами.
Такий підхід відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначеним пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, забезпечує належний баланс інтересів сторін та унеможливлює покладення на споживача негативних майнових наслідків застосування умови договору, яка не створює для нього відповідного грошового обов`язку.
Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідачки в тій частині, що кошти, які були зараховані кредитодавцем на погашення комісії, повинні бути враховані під час визначення остаточного розміру її заборгованості, однак визначає наслідки такого зарахування виходячи з фактичних даних розрахунку, наданого самим позивачем.
З огляду на викладене суд виходить із того, що сума коштів у розмірі 3 135,00 грн, яка відповідно до розрахунку позивача була фактично зарахована на погашення комісії, повинна бути врахована як погашення інших дійсних зобов`язань відповідачки за кредитним договором.
Водночас матеріали справи не містять достатніх вихідних даних, які б давали можливість достовірно встановити, яку саме частину зазначених 3 135,00 грн необхідно віднести на погашення основної суми кредиту, а яку – на погашення процентів за користування кредитними коштами.
Позивач відповідного альтернативного розрахунку, який би враховував відсутність правових підстав для нарахування комісії та перерозподіл коштів, раніше зарахованих на її погашення, суду не надав, хоча відповідно до статті 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести розмір заявлених до стягнення вимог.
За таких обставин суд не вважає можливим довільно визначати, яку частину зазначеної суми необхідно віднести окремо на погашення основного боргу, а яку – на погашення процентів, оскільки такий розподіл за відсутності необхідних вихідних даних ґрунтувався б на припущеннях.
Водночас визначення загального розміру заборгованості є можливим шляхом арифметичного виключення із загальної суми договірної заборгованості коштів, безпідставно зарахованих кредитодавцем у рахунок погашення комісії, що не потребує додаткового визначення черговості їх зарахування між тілом кредиту та процентами.
Відсутність такого альтернативного розрахунку не позбавляє суд можливості визначити загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки із самого розрахунку позивача достовірно встановлено як загальний залишок дійсних договірних зобов`язань за основною сумою кредиту та процентами за користування ним, так і суму коштів, фактично спрямованих кредитором на погашення комісії.
Так, визначений позивачем залишок заборгованості за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитом сукупно становить 30 648,05 грн, з яких 14 964,80 грн – основний борг та 15 683,25 грн – проценти за користування кредитом.
Оскільки 3 135,00 грн із фактично сплачених відповідачкою коштів були зараховані позивачем на погашення комісії, обов`язок зі сплати якої судом не встановлений, ця сума підлягає врахуванню як погашення дійсних договірних зобов`язань відповідачки.
Отже, загальний розмір заборгованості відповідачки за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитом, який підтверджений наявними у справі доказами та підлягає стягненню, становить 27 513,05 грн (30 648,05 грн – 3 135,00 грн).
При цьому з огляду на відсутність достатніх вихідних даних для достовірного перерозподілу суми 3 135,00 грн між основним боргом та процентами суд визначає зазначену заборгованість у сукупному розмірі, без штучного визначення її окремих складових.
Такий висновок не означає виходу суду за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути як заборгованість за основною сумою кредиту, так і проценти за користування ним, а суд лише визначає доведений сукупний розмір цих складових з урахуванням фактично здійснених відповідачкою платежів та правової оцінки умов договору.
Що стосується контррозрахунку відповідачки, за яким сукупний розмір основного боргу та процентів визначено у сумі 19 343,18 грн, суд не знаходить достатніх підстав для його прийняття у повному обсязі.
Відповідачкою не наведено належного обґрунтування та не подано доказів, які б дозволяли встановити, що після виключення сум, зарахованих на погашення комісії, дійсний залишок кредитної заборгованості повинен становити саме 9 419,04 грн за основним боргом та 9 924,14 грн за процентами. Відтак такий контррозрахунок у зазначеній частині не спростовує фактичних даних, які містяться у розрахунку кредитодавця, за винятком доводів щодо необхідності врахування коштів, спрямованих на погашення комісії.
При цьому заявлені позивачем до стягнення 11 052,64 грн процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, та 450,00 грн комісії задоволенню не підлягають з підстав, наведених судом вище.
Надаючи оцінку іншим доводам відповідачки, викладеним у відзиві на позовну заяву, суд зазначає таке.
Відповідачка, крім доводів щодо неправомірності нарахування комісії та процентів відповідно до статті 625 ЦК України, посилалася на несправедливість умов кредитного договору в частині розміру процентної ставки та просила суд зменшити залишок договірних процентів до нуля або до іншого мінімального розміру. На обґрунтування такої позиції зазначала, що при фактичному отриманні кредитних коштів у загальному розмірі 23 900,00 грн нею було здійснено платежі на суму 22 585,20 грн, тоді як позивачем нараховано значний розмір процентів за користування кредитом. Також відповідачка посилалася на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», загальні засади справедливості, добросовісності та розумності та відповідну судову практику. 
Наведені доводи суд не приймає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України проценти за користування кредитними коштами є передбаченою законом та договором платою кредитодавцю за надання позичальнику можливості правомірно користуватися чужими грошовими коштами протягом установленого договором строку.
За своєю правовою природою такі проценти відрізняються від неустойки, процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, та інших заходів цивільно-правової відповідальності, що застосовуються у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання.
У цій справі заявлені позивачем договірні проценти нараховувалися саме як плата за користування кредитними коштами відповідно до погодженої сторонами процентної ставки, а не як штрафна санкція чи інший вид відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідачка не заперечує факту укладення кредитного договору та додаткових угод до нього, отримання кредитних коштів, а також здійснення нею платежів на виконання договору. Умови щодо розміру процентної ставки, порядку її застосування та строку кредитування були визначені у кредитному договорі та документах, що є його складовими.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що умова договору про сплату процентів за користування кредитними коштами в установленому сторонами розмірі була визнана недійсною, не відповідала імперативним вимогам закону, що діяли на час укладення договору, або була сформульована таким чином, що позбавляла споживача можливості встановити обсяг майбутніх грошових зобов`язань.
Сам лише значний розмір загальної суми процентів порівняно із залишком основної суми кредиту не є достатньою правовою підставою для звільнення позичальника від погодженої договором плати за фактичне користування кредитними коштами.
Суд також враховує, що положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається відповідачка, передбачають оцінку умов договору з погляду добросовісності та істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін. Водночас застосування зазначених положень потребує встановлення конкретних обставин, які свідчили б про те, що відповідна умова всупереч принципу добросовісності спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Самого посилання на математичне співвідношення між сумою отриманого кредиту, здійсненими платежами та сумою нарахованих процентів для такого висновку недостатньо.
Не є підставою для іншого висновку й посилання відповідачки на правові позиції щодо можливості зменшення судом неустойки, процентів річних та інших заходів відповідальності з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності. Такі висновки стосуються насамперед правових наслідків порушення грошового зобов`язання та заходів цивільно-правової відповідальності, тоді як у цій частині спору йдеться про проценти, нараховані як договірна плата за користування кредитними коштами.
Зокрема, у відзиві відповідачка посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення процентів річних та інших заходів відповідальності у разі їх очевидної непропорційності наслідкам порушення зобов`язання. Проте наведена правова позиція сама по собі не дає підстав для ототожнення договірних процентів за правомірне користування кредитом із процентами як мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Посилання відповідачки на те, що нею сплачено 22 585,20 грн при отриманні кредитних коштів у загальній сумі 23 900,00 грн, також не свідчить про припинення її зобов`язань перед кредитодавцем. Здійснені відповідачкою платежі спрямовувалися на виконання різних грошових зобов`язань за договором, у тому числі на сплату процентів за користування кредитними коштами, а тому проста арифметична різниця між загальною сумою отриманих кредитних коштів та загальною сумою здійснених платежів не відображає фактичного залишку заборгованості.
Водночас доводи відповідачки щодо неправомірного спрямування частини здійснених платежів на погашення комісії судом враховано. З огляду на встановлену судом відсутність правових підстав для сплати такої комісії відповідні кошти враховано при визначенні остаточного розміру дійсних грошових зобов`язань відповідачки, що стало підставою для зменшення заявленої позивачем до стягнення заборгованості.
Отже, підстав для повного звільнення відповідачки від сплати договірних процентів, зменшення їх до нульового чи умовно «символічного» розміру лише з огляду на їх співвідношення із сумою кредиту та здійсненими платежами суд не встановив.
Щодо контррозрахунку відповідачки суд також враховує, що наведені нею суми 9 419,04 грн основного боргу та 9 924,14 грн договірних процентів є результатом застосованої самою відповідачкою моделі перерозподілу платежів. Саме ці суми вона визначила у власному розрахунку як максимальну математичну межу заборгованості у 19 343,18 грн. 
Разом із тим матеріали справи не містять достатніх доказів для висновку про правильність запропонованого відповідачкою перерозподілу усіх здійснених платежів саме у наведений нею спосіб. Тому суд врахував контррозрахунок у тій частині, в якій ним підтверджується необхідність виключення неправомірних платежів за комісією, однак не знайшов достатніх підстав для прийняття визначеного відповідачкою загального розміру заборгованості у сумі 19 343,18 грн.
Таким чином, доводи відповідачки частково знайшли своє підтвердження та враховані судом при відмові у стягненні процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, комісії, а також при визначенні остаточного розміру заборгованості з урахуванням коштів, раніше спрямованих кредитодавцем на погашення комісії. В іншій частині заперечення відповідачки не підтверджені достатніми доказами та не дають правових підстав для подальшого зменшення визначеної судом заборгованості.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача 27 513,05 грн заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитними коштами, без окремого визначення розміру кожної із цих складових, та відмови у задоволенні решти позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі часткового задоволення позову розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, долученою до матеріалів справи.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки 27 513,05 грн із заявлених 42 150,69 грн, що становить 65,27 % від ціни позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 737,95 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу для цілей їх розподілу визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
На підтвердження заявлених витрат позивачем надано договір про надання професійної правничої допомоги від 08 квітня 2026 року, додаткову угоду до нього від 28 квітня 2026 року, рахунок-фактуру від 27 квітня 2026 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Із зазначених документів убачається, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правовий баланс» укладено договір, відповідно до якого фіксований розмір гонорару за підготовку однієї позовної заяви становить 10 000,00 грн, а оплата такого гонорару здійснюється у порядку та строки, визначені договором.
Таким чином, позивачем підтверджено існування договірного обов`язку зі сплати вартості професійної правничої допомоги у цій справі.
Водночас відповідачкою 03 червня 2026 року подано клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з підстав їх неспівмірності зі складністю справи та обсягом фактично виконаної адвокатом роботи.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
За змістом частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання.
Оцінюючи заявлений до стягнення розмір витрат, суд враховує характер спірних правовідносин, предмет та ціну позову, обсяг доказового матеріалу, складність фактичних та правових питань, а також обсяг виконаної представником позивача роботи.
Спір виник із кредитних правовідносин та стосується стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування. Позовна заява містить значний обсяг правового обґрунтування, однак предмет спору є типовим для професійної діяльності позивача, а значна частина викладених у ній правових доводів та структури документа має типовий характер для аналогічних спорів про стягнення кредитної заборгованості.
Крім того, справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача участі у судових засіданнях не брав, відповідь на відзив відповідачки не подавав, а доказів виконання адвокатом інших значних за обсягом робіт, крім підготовки та подання позову і доданих до нього матеріалів, суду не надано.
Суд також враховує, що позовні вимоги задоволено лише частково. Зокрема, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, та комісії, а також визначив менший, ніж заявлений позивачем, загальний розмір кредитної заборгованості.
За сукупності наведених обставин суд погоджується з доводами відповідачки про те, що заявлений до компенсації розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн не відповідає повною мірою критеріям співмірності, розумності та необхідності таких витрат у межах конкретної справи.
Водночас повна відмова у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу була б необґрунтованою, оскільки матеріалами справи підтверджено надання позивачу такої допомоги та існування його обов`язку щодо її оплати.
Враховуючи характер спору, обсяг фактично виконаної роботи, часткове задоволення позову, подане відповідачкою клопотання про зменшення витрат, а також засади розумності, справедливості та співмірності, суд вважає обґрунтованим визначити остаточний розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідачки, у сумі 3 000,00 грн.
Визначений судом розмір витрат відповідає критеріям розумності, необхідності та співмірності.
Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягає частковому задоволенню: з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі, встановленому судом, судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 000,00 грн, тоді як у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 2, 3, 10–13, 19, 76–81, 89, 133, 137, 141, 258–259, 263–265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 407, місто Київ, 01133) заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії № 1600-2068 від 12 вересня 2025 року станом на 02 березня 2026 року у розмірі 27 513,05 грн (двадцять сім тисяч п`ятсот тринадцять гривень 05 копійок), яка включає заборгованість за основною сумою кредиту та проценти за користування кредитними коштами, без визначення розміру кожної із цих складових окремо.
У задоволенні решти позовних вимог, зокрема про стягнення процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, та комісії, – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 1 737,95 грн (одна тисяча сімсот тридцять сім гривень 95 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пухальський С. В.