Справа № 289/712/26
Номер провадження 2/289/994/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2026 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Сіренко Н.С.,
за участю: секретаря судового засідання Василенко О.М.,
позивача ОСОБА_1 , її представників адвокатів Єльчанінової І.О., Шевцової А.В.,
відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Гурез І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за договором позики, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь суму боргу 39000 доларів США конвертованих в національну валюту в розмірі 1694940,00 грн. та 1456727,91 грн., інфляційні витрати разом із 301496,54 грн. – 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судовий збір у розмірі 16640,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 31.12.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, оформлений розпискою, на підставі якого позивач передав відповідачу 39000 доларів США, у розписці погоджений сторонами строк повернення грошових коштів до 30.04.2020, однак станом на 10.04.2026 сума заборгованості за розпискою не повернута, відтак позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити 39000 доларів США боргу, що по курсу НБУ станом на день подання позову складає 1694940,00 грн., а також відшкодувати витрати від знецінення коштів внаслідок інфляції у розмірі 1456727,91 грн., а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 301494,54 грн.
Ухвалою від 20.04.2026 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01.06.2026 (а.с.18). 
05.05.2026 від представника відповідача адвоката Гурез І.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позову просив відмовити повністю у зв`язку із його необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності, оскільки договору позики з позивачем відповідач не укладав, а розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми, відтак представник позивача вводить суд в оману щодо укладення договору позики. та не отримував від останнього грошових коштів. Зазначає про те, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання перед позивачем, а саме здійснив розрахунки між сторонами шляхом придбання за погодженням з позивачем квартири в АДРЕСА_1 , яка була оформлена на батька позивача ОСОБА_3 25.03.2023, тобто до закінчення позовної давності на пред`явлення вимог за борговою розпискою, що підтверджує пасивну поведінку позивача протягом 3 років з дати придбання нерухомості та відсутності будь-яких претензій за розпискою відповідача, отже позивач прийняв таке виконання з боку відповідача та не висував жодних претензій більше 3 років. Також представник відповідача зазначає, що в даному випадку відсутні підстави для поновлення пропущений позивачем строк на звернення до суду з даним позовом, так як причини поважності пропуску трирічного строку позивачем не вказані, а сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставною для поновлення процесуального строку. Окрім того, позивачем грубо проігноровано положення п. 18 перехідних положень ЦК України щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України (а.с.28-33,34-37).
05.05.2026 від представника відповідача адвоката Гурез І.О. надійшло клопотання про витребування доказів, зобов`язання відповідача надати суду для огляду оригінал розписки від 31.12.2019 та визнати явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою (а.с.38-42), а також клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (а.с.43-48).
Ухвалою суду від 01.06.2026 вирішено заявлені сторонами клопотання, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд на 30.06.2026 (а.с.62,70-72).
Ухвалою суду від 30.06.2026 застосовано до позивача ОСОБА_1 захід процесуального примусу у вигляді штрафу та відкладено судове засідання на 14.07.2026 (а.с.85-86), в подальшому за клопотанням ОСОБА_1 (а.с.106-107) ухвалою суду від 14.07.2026 було скасовано ухвалу від 30.06.2026 (а.с.135).
08.07.2026 від позивача ОСОБА_1 надійшла заяві свідка в порядку ст. 93, 230 ЦПК України на виконання ухвали суду від 30.06.2026, в якій позивач надала відповіді на деякі поставлені питання та обґрунтувала свою відмову надати відповіді на інші (а.с.97-100).
В судовому засіданні сторона позивача просить заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі, сума боргу підтверджується борговою розпискою, позика на даний час не повернута, а відповідач не реагує на вимоги позивача про повернення грошових коштів.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомила суду, що ОСОБА_2 на його прохання 31.12.2019 вона позичила 39 тисяч доларів (які на той час були у неї в наявності) на строк до квітня 2020 року, в той час вони проживали разом в квартирі її батьків АДРЕСА_2 , свідків під час написання розписки та передачі коштів не було. Раніше до суду не зверталася, так як намагалася вирішити це питання в позасудовому порядку, неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку з вимогою про повернення коштів.
Сторона відповідача не заперечуючи факт складання розписки, заперечує факт передачі грошових коштів, так як позивач не працювала і заощаджень не мала, вона сама отримувала кошти на своє проживання у відповідача. 
Відповідач ОСОБА_2 повідомив суду, що напередодні написання даної розписки 25.12.2019 ним разом із батьком була куплена квартира в м. Києві, а позивач ОСОБА_1 нервувала з того приводу, що він записав цю квартиру на себе. Боргову розписку було написано відповідачем під тиском ОСОБА_1 (яка нервувалася чому ОСОБА_2 не бере її в долю, чому не переписує квартиру на неї), коли вони святкували Новий рік, випивали. Водночас ніяких грошових коштів в борг фактично він не отримував і позивач ніколи не зверталася до нього ні письмово, ні усно про повернення боргу. Позивачку знає орієнтовно з 2014-2015 року, не спілкується з нею з грудня 2025 року, з питанням повернення розписки до ОСОБА_1 не звертався, так як не вважав дану розписку активною. Уточнив, що позивача він не утримував, а лише давав їй кошти на кишенькові витрати.
Заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 31.12.2019 ОСОБА_2 власноручно написав розписку, про те, що він отримав від ОСОБА_1 в борг 39000 доларів США та зобов`язується повернути позику в строк до 30.04.2020. Кошти отримав в повному обсязі (а.с.6). 
Відповідач ОСОБА_2 доказів виконання свого зобов`язання не надав.
Долучений до відзиву Договір купівлі-продажу квартири від 25.03.2023, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.34) суд визнає неналежним доказом та не бере до уваги, так як наявні в ньому відомості стосуються інших подій, договорів та осіб, які не мають відношення до даного спору, і цей документ не містить інформації щодо предмета доказування та не стосується обставин, що підлягають встановленню у даній справі. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
В ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 в справі № 6-2789цс16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12.04.2017 у справі № 6-487цс17. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 03.06.2020 у справі № 688/3024/17, від 08.09.2021 у справі №163/1531/16-ц, від 21.06.2023 у справі № 308/4890/20).
Виходячи з вказаних вище норм чинного законодавства та вже усталеної судової практики, договір позики або розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.03.2024 в справі № 596/1123/19, від 05.06.2024 в справі № 640/15157/16-ц та від 04.06.2025 в справі № 552/5712/23.
За змістом ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
З наведених обставин справи вбачається, що розписка ОСОБА_2 від 31.12.2019, підтверджує не лише укладення між сторонами договору позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 39000 доларів США із зобов`язанням повернути їх у визначений строк – до 30.04.2020, а наявність у позикодавця оригіналу вказаної боргової розписки також підтверджує і не повернення позичальником отриманої грошової суми, відтак визначена у договорі сума позики є невиконаним зобов'язанням відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача. 
Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 31.12.2019, будь-яких доказів на підтвердження безгрошовості позики відповідач не надав.
При цьому з підстав безгрошевості договір позики недійсним не визнавався, як і не спростовувалася справжність підпису ОСОБА_2 у розписці, тому доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку повертати борг є безпідставними.
Визначаючи суму заборгованості суд враховує визначений ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності та виходить із визначених позивачем вимог, в яких позивач просила про стягнення суми боргу в національній валюті України. Тобто стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості 39000 доларів США за договором позики від 31.12.2019, що за курсом НБУ (43,46 грн. за 1 долар США станом на день подання позову) становить 1694940,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд у постанові від 22.06.2020 у справі № 752/10252/16 вказав на те, що за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17 та Верховний Суду у постанові від 08.12.2022 у справі №921/542/20, що свідчить про усталену судову практику з цього питання.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат у розмірі 1456727,91 грн. стягненню з відповідача не підлягає. 
Також суд не погоджується із заявленою вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 301496,54 грн., виходячи з наступного.
Так, із наявного в позовній заяві розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем період прострочення виконання грошового зобов`язання рахується з 01.05.2020 по 10.04.2026, кількість днів прострочення – 2171.
Водночас, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Визначаючи строк прострочення грошового зобов`язання суд враховує, що зобов`язання за умовами договору мало бути виконано до 30.04.2020, що є початком перебігу строку прострочення виконання зобов`язання. Також суд враховує вказані вище положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, згідно з якими у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором позики, зокрема, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. А тому строк прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача становить з 01.05.2020 по 23.02.2022, що становить 664 днів, а сума 3 % річних на суму боргу 1690940,00 грн. дорівнює 92283,63 грн. (1690940,00*3%/100%*664 /365).
В запереченнях сторони відповідача також зазначено про пропуск позовної давності. Так, дійсно, згідно боргової розписки від 31.12.2019 строк остаточного виконання відповідачем зобов`язань з повернення позики був визначений датою 30.04.2020. Позивач звернулася до суду з даним позовом 13.04.2026. Проте положеннями п. 12 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України строки позовної даності були зупинені під час дії карантину. Карантин в Україні діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Окрім того, положеннями п. 19 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинявся з 24.02.2022 до 04.09.2025.
Відтак звернення позивача до суду з позовом здійснено без порушення строку позовної давності (отже цей строк і не підлягає поновленню, про що просить позивач в п. 1 позовних вимог). 
Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань за борговою розпискою від 31.12.2019, заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить : 1694940,00 грн. - сума основного зобов`язання за розпискою, а також 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 92283,63 грн., а всього 1787223,63 грн., відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 16640,00 грн. (а.с.13, ціна позову визначена позивачем сумою стягнення 3453164,45 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 8612,22 грн. (1787223,63 /3453164,45 *16640,00).
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12-13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до  ОСОБА_2  (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму боргу в розмірі 1694940,00 грн. (один мільйон шістсот дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот сорок грн. 00 коп.), 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 92283,63 грн. (дев`яносто дві тисячі двісті вісімдесят три грн. 63 коп.), а також суму сплаченого судового збору у розмірі 8612,22 грн. (вісім тисяч шістсот дванадцять грн. 22 коп.), а всього 1795835,85 грн. (один мільйон сімсот дев`яносто п`ять тисяч вісімсот тридцять п`ять грн. 85 коп.).
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено 11.09.2026.

Суддя  Наталія СІРЕНКО