ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року | | Справа № 380/41/26 пров. № А/857/19372/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р. М., суддів Димарчук Т. М.,Сала П. І., розглянув в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року (головуючий суддя Гулкевич Ірена Зіновіївна, м. Львів) у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій,-
Короткий зміст позовних вимог
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач) з такими вимогами:
- визнати визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, викладеному у формі листа від 08.10.2025 №22001-23513/В-52/8-1300/25;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суд першої інстанції постановив рішення, яким задоволено повністю адміністративний позов, а саме суд: - визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу XV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; - зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії згідно з п.7-1 розділу XV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки його страховий стаж становить 41 рік 11 місяців 5 днів, а стаж роботи на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, перевищує 30 років, а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні та виплаті позивачу грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Відповідач оскаржив рішення першої інстанції до Восьмого апеляційного адміністративного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначив, що відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів “е”-”ж” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Звертає увагу, що до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не враховується період навчання. Оскільки позивач має 30 років 03 місяці 26 днів (при необхідних 35 років для чоловіків) стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії з вислугу років, тому підстав для призначення та виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій у позивача немає.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскаржене рішення прийняте з дотриманням норм законодавства, на підставі повно встановлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги, на його переконання, є безпідставними. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Обставини справи, які встановив суд першої інстанції та перевірив суд апеляційної інстанції
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 12.07.2024.
24.09.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Листом Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.10.2025 повідомило ОСОБА_1 про відмову у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти пенсій згідно Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Страховий стаж, врахований до пенсії, становить 41 рік 11 місяців 05 днів. Зазначило, що до страхового стажу враховано період навчання з 10.10.1986 по 19.05.1992. Оскільки період навчання не враховується до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, підстав для призначення та виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій немає. На день досягнення пенсійного віку позивач має 30 років 03 місяці 26 днів стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV).
Пунктом 7^1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1191 від 23.11.2011 затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, котрий визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Порядок № 1191). 
Згідно з пунктом 2 цього Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: 
- переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років";
- переліком посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 583 "Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення".
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту – Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Позиція суду апеляційної інстанції
Єдиним мотивом суду першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення було те, що позивач має понад 30 років стажу на посадах, передбачених пунктами «е» - «ж» статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення», тому має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Суд апеляційної інстанції, перевіряючи в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність і обґрунтованість рішення, не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на такі мотиви:
визначальними умовами для виплати особі одноразової грошової допомоги є досягнення пенсійного віку та наявність страхового стажу на посадах в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (при цьому необхідною умовою є те, що до цього особа не отримувала будь-яку пенсію) для чоловіків – 35 років на таких посадах.
За обставин цієї справи ОСОБА_1 отримує пенсію за віком вперше - з 12.07.2024, до призначення пенсії за віком позивач не отримував іншого виду пенсії. Основна причина відмови у призначенні допомоги - це відсутність у позивача необхідно спеціального стажу (35 років для чоловіків). Пенсійний орган обчислив спеціальний стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у розмірі 30 років 3 місяців 26 днів, - мінімально необхідному 35 років. При цьому пенсійний орган при прийнятті оскарженого рішення не зарахував до спеціального стажу позивача період його навчання Львівській державній консерваторії імені М.В. Лисенка з 10.10.1986 по 19.05.1992. 
Оцінюючи аргументи сторін щодо обчислення спеціального стажу позивача, колегія суддів враховує таке:
позивач в період з 01.09.1986 по 19.05.1992 навчався у Львівській державній консерваторії імені М.В. Лисенка, період навчання підтверджується архівною довідкою від 09.09.2024 №36-арх.
На час спірного періоду порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком був врегульований Положенням про порядок призначення та виплату державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 №590, відповідно до пп. «і» п. 109 якого до загального стажу також зараховується, серед іншого, навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних навчальних закладах. Таким чином, законодавством передбачена можливість зарахування часу навчання у вищих навчальних закладах до загального трудового стажу, який дає право на пенсію за віком. Цей період був зарахований органом ПФУ при призначення пенсії за віком у страховий стаж позивача (підтверджується листом від 08.10.2025), втім цей період не був зарахований до спеціального стажу.
Так, на момент навчання позивача правовідносини у сфері освіти регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки "Про народну освіту" від 28.06.1974 №2778-VIII, норми якого не передбачали включення періоду навчання у вищому закладі освіти до стажу, який давав право на пенсію за вислугу років. Не передбачено таких норм і Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки "Про освіту" від 23.05.1991 №1060-XII, а також Законом України "Про вищу освіту".
Крім того, відповідно до пунктів «е»–«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 583 від 12 жовтня 1992, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислюється лише за фактично виконану роботу/творчу діяльність на відповідних посадах у закладах, передбачених законодавством. Оскільки період навчання у вищому навчальному закладі не є періодом виконання роботи/ стажем творчої діяльності на посадах, включених до зазначеного Переліку № 583, то період навчання позивача в Львівській державній консерваторії імені М.В. Лисенка з 10.10.1986 по 19.05.1992 може бути зарахований лише до його страхового стажу, однак не підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. 
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність у позивача необхідного стажу роботи, не надав в рішенні оцінки аргументам відповідача про відсутність правових підстав для зарахування спірного періоду навчання до спеціального стажу. Суд не встановив та не навів в рішенні норм законодавства, які б передбачали зарахування такого періоду до спеціального стажу, а натомість помилково послався на положення, які регулюють зарахування часу навчання до загального трудового (страхового) стажу. Водночас наведені судом першої інстанції положення щодо педагогічних працівників не стосуються спірних правовідносин, оскільки позивач працював солістом опери, що відноситься до посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, а не до посад педагогічних працівників. Відповідно, стаж за такими посадами обчислюється на підставі інших нормативних актів, зокрема Переліком №909 та Переліком №583, а тому застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що регулюють обчислення стажу педагогічних працівників є безпідставним.
За встановлених судом обставин спеціальний стаж позивача становить 30 років 3 місяці 26 днів, а тому є меншим за необхідні для чоловіків 35 років, встановлені пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, тому підстав для призначення позивачу грошової допомоги немає. Відтак, відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, а висновок суду першої інстанції про протиправність такої відмови є помилковим. 
Відповідно до статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведені вище мотиви, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Враховуючи слушність аргументів апелянта-відповідача, слід прийняти нове рішення – про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення – про відмову у задоволенні позовних вимог, то відповідно до статті 139 КАС України понесені позивачем витрати за подання позовної заяви покладаються на нього. Щодо витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, то з огляду на статус учасників справи (позивач – фізична особа, відповідач – суб`єкт владних повноважень) понесені апелянтом витрати не відшкодовуються. 
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №380/41/26 скасувати та ухвалити нове рішення - відмовити повністю у задоволенні позову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій.
Судові витрати, понесені позивачем в суді першої інстанції, покласти на нього. 
Судові витрати, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції, не відшкодовуються.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Головуючий суддя | | Р. М. Москаль
судді | | Т. М. Димарчук
| | П. І. Сало
Повне судове рішення складено 11.09.26