Справа № 296/6383/25
2/296/1109/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді Адамовича О.Й.,
за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,
представника позивача - адвоката Кудака А.М.,
представника відповідача Чернюк А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Житомирської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Виробниче житлове ремонтно- експлуатаційне підприємство №6» Житомирської міської ради, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії по приватизації квартири за відсутності ордеру на жиле приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Кудак А.М. звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою та відповідно до змісту позовних вимог просить: визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордеру; зобов`язати відповідачів у справі, а саме - Управління Житлового господарства Житомирської міської ради та Житомирську міську раду, вчинити дії по приватизації квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач на законних підставах проживає у спірній квартирі з 1995 року. Дане житло є його єдиним місцем проживання, що підтверджується реєстрацією з 27.03.2012 року, а також регулярною сплатою житлово-комунальних послуг. У вказаному приміщенні раніше проживали та були зареєстровані члени сім`ї позивача, а саме: мати ( ОСОБА_2 ), дід ( ОСОБА_3 ) та баба ( ОСОБА_4 ), які на теперішній час померли. Особовий рахунок на утримання будинку первинно був відкритий на ім`я баби - ОСОБА_4. Для реалізації свого права на приватизацію квартири він звернувся до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою про приватизацію квартири та згідно отриманої відповіді йому потрібно було надати копію ордеру, який при вселенні в житлове приміщення здається в житлово-експлуатаційну організацію. Враховуючи відсутність у нього ордеру, приватизація не може бути проведена. Позивач має постійне місце проживання у квартирі, що зареєстроване у встановленому порядку, тривалий час користується таким майном, через що має беззаперечне право на приватизацію такого майна.
Ухвалою від 31.07.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
11.09.2025 року представник відповідача (Управління житлового господарства Житомирської міської ради) Никончук К.В. подала до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з тих підстав, що до заяви на приватизацію квартири позивач не додав копію ордеру на жиле приміщення, що не відповідає Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі квартири (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, яким визначено перелік документів для передачі житла у приватну власність громадянина, серед яких є копія ордеру на жиле приміщення (а.с. 99-103).
25.09.2025 року постановлено ухвалу про витребування доказів. 
Ухвалою від 04.03.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача - адвокат Кудак А.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача (Житомирської міської ради) Чернюк А.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволення позову в повному обсязі.
Інші учасники справи у в судове засідання не з`явилися, повідомлялися.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрований в ній з 27.03.2012, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.11-13), витягом із реєстру Житомирської територіальної громади від 10.10.2025 (а.с. 116,118) та відомостями з Управління ведення реєстру Житомирської територіальної громади від 12.06.2026 (а.с. 167).
Крім того, з відомостей Управління ведення реєстру Житомирської територіальної громади від 12.06.2026 року вбачається, що окрім позивача у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані, зокрема: ОСОБА_2 (мати позивача) у період з 14.10.1995 року по 18.02.2022 року, ОСОБА_3 (дід позивача) у період з 02.05.1969 року по 11.11.2022 року та ОСОБА_4 (баба позивача) у період з 02.11.1969 року по 20.10.2010 року.
На момент звернення до відповідача з питання приватизації житла, інші особи, окрім позивача, у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровані. 
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно інформаційної довідки від 08.05.2025 (а.с. 22).
Листом від 08.05.2025 № 1-320 Управління житлового господарства Житомирської міської ради повідомило позивача, що питання приватизації квартири АДРЕСА_1 не може бути прийнято до розгляду, оскільки ОСОБА_1 , згідно приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 №396 не надано ордер на жиле приміщення (а.с.20-21).
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК Української РСР (в редакції чинній на момент звернення) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон).
Згідно зі статтею 2 Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.
Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону).
Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У частині десятій статті 8 Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації, зокрема вказано про необхідність подання копії ордера на жиле приміщення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Принцип пропорційності у розумінні Європейського суд уз прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач законно вселився та постійно з 1995 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки був членом сім`ї осіб, які проживали та були також зареєстровані у квартирі. При цьому реєстрація місця проживання позивача за цією адресою проведена компетентним органом. Незаконність такої реєстрації не встановлена. 
При розгляді справи встановлено, що ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 відсутній (втрачений) за обставин, які не залежали від волі позивача.
Законність проживання позивача у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв, докази протилежного суду не надано.
Вказане свідчить про те, що позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання та житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Таким чином, відмова Управління житлового господарства Житомирської міської ради у прийнятті до розгляду питання про приватизацію квартири позивачем порушує конституційне право останнього на приватизацію житла у встановленому законом порядку.
Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 без відсутності ордера та зобов`язання Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити дії по приватизації вказаної квартири за відсутності ордеру на жиле приміщення.
Однак вказане не виключає обов`язку відповідача вимагати надання інших документів, які є необхідними для реалізації права на приватизацію, або встановлення обставин, які виключають приватизацію, зокрема у разі реалізації такого права в минулому. 
Щодо заявлених позовних вимог до відповідача Житомирської міської ради, то суд зазначає наступне.
За змістом ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити відповідні дії за відсутності ордеру на жиле приміщення. Оскільки повноваження щодо здійснення приватизації державного житлового фонду покладені саме на вказане Управління, воно є належним відповідачем у цій справі, тоді як Житомирська міська рада є неналежним відповідачем. 
Зважаючи на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги до Житомирської міської ради не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.345 ЦК України, ст. 9 ЖК Української РСР, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ст.ст.12, 76, 77, 81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордеру на жиле приміщення та зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити дії по приватизації квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордеру на жиле приміщення.
В задоволенні позовних вимог до Житомирської міської ради, відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Управління житлового господарства Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2, код ЄДРПОУ 34900607.

Відповідач: Житомирська міська рада, адреса: м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2, код ЄДРПОУ 13576954.

Третя особа: Комунальне підприємство «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6» Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, просп. Миру, 2, код ЄДРПОУ 13559022. 

Головуючий суддя О. Й. Адамович