Дата документу 08.09.2026 Справа № 333/3167/26

Запорізький Апеляційний суд

 
Єдиний унікальний №333/3167/26 Головуючий у 1- інстанції Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/1993/26 Суддя-доповідач Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 вересня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С.,
Полякова О.З.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2026 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2030118478_CARD від 03.05.2020 в розмірі 78607,37 грн., а також понесених судових витрат у вигляді судового збору у сумі 2662,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.05.2020 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2030118478_CARD, за яким кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит, в розмірі визначеному кредитним договором, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у кредитному договорі, додатках до нього та в Правилах надання і повернення кредиту, що розміщені на офіційному веб-сайті кредитодавця.
15.03.2024 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено Договір факторингу №15/03/24, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №2030118478_CARD від 03.05.2020 та згідно якого сума боргу перед новим кредитором - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 78607,37 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 44000, 00 грн.; заборгованість за відсотками - 34607, 37 грн.
Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2026 року задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 2030118478_CARD від 03.05.2020 у розмірі 78607,37 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі 2662,40грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29червня 2026 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неналежну оцінку наданих доказів та передчасність висновку про доведеність позивачем розміру заборгованості. Зазначає, що позивач не довів правомірність збільшення кредитного ліміту з 10 000 грн. до 44 000 грн., продовження строку кредитування та нарахування процентів у заявленому розмірі. Крім того, апелянт посилається на неправильне визначення судом розміру заборгованості, зокрема 44 000 грн. основного боргу та 34 607,37 грн. та не врахував положення пункту 18 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо звільнення позичальника від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання в період дії воєнного стану, зазначаючи, що нараховані позивачем щоденні суми за прострочення підлягали правовій оцінці з урахуванням зазначеної спеціальної норми. 
Також, вказує на відсутність належних доказів погодження умов кредитування, його пролонгації та правомірності переходу права вимоги до позивача. На думку апелянта, суд не перевірив розрахунок заборгованості за первинними банківськими документами та не встановив підстави виникнення заявленої суми боргу.
ТОВ «Діджи Фінанс» в особі директора Романенка М.К. подало до суду відзиві на апеляційну скаргу в якому вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та зазначають про те, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються не на припущеннях, а на сукупності письмових доказів, зокрема кредитній документації, виписці з карткового рахунку, детальному розрахунку заборгованості та документах факторингу. Натомість доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції, та пропозиції надати цим самим доказам іншу оцінку. Проте сама по собі незгода сторони з висновками суду не свідчить про незаконність чи необґрунтованість судового рішення. Апелянтом не доведено наявності таких істотних порушень норм матеріального або процесуального права, які відповідно до ЦПК України могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. За таких обставин рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2026 року є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно досліджених доказів, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано обставини щодо укладення між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору №2030118478_CARD від 03.05.2020 та належне виконання первісним кредитором свого зобов`язання, а саме надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов договору.
Посилання сторони відповідача на недоведеність видачі кредитних коштів, на не отримання кредитних коштів у вигляді кредитної лінії від кредитодавця АТ «ОТП Банк», відсутність належного первинного документу про переказ коштів відповідачу; недоведеність погодження всіх істотних умов споживчого кредиту; недоведеність права позивача вимагати саме 78607,37 грн. не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та спростовуються наявністю кредитної документації, зокрема копією договору № 2030118478_CARD від 03.05.2020, паспортом споживчого кредиту, в яких визначені умови кредитування, випискою про рух коштів, з якої вбачається що відповідач активно користувалась позиченими коштами та періодично сплачувала заборгованість, розрахунком, що вказує на те, що боргове зобов`язання за цим договором не виконане.
Матеріали справи не містять відомостей щодо визнання недійсності спірного кредитного договору, відповідач не оспорювала факт його укладання та не зверталась до банку із заявами щодо несанкціонованого використання кредитного ліміту.
Відповідачем не подано об`єктивного контррозрахунку заборгованості, не наведено обґрунтованих заперечень щодо конкретних складових боргу, не надано доказів неправильності здійснених банком нарахувань або застосування процентних ставок, що не передбачені договором.
Вирішуючи питання судових витрат в частині понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що зазначена позивачем на виконання правничих послуг вартість робіт та її тривалість у розмірі 7 000,00 грн. є завищеною з огляду на складність справи та наслідки її розгляду, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи, а тому суд першої інстанції керуючись принципом доцільності та справедливості прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В силу ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом встановлено, що 03 травня 2020 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2030118478 з анкетою-заявою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 2030118478_CARD від 03 травня 2020, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 28888,00 грн., строком до 03 травня 2022 року (п.1.1) на придбання товару.
Сторони узгодили, що фіксована відсоткова ставка становить 0,01% річних (п.1.2).
Розділом 2 договору передбачено, що відповідачу видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт. За користування кредитом банк нараховує проценти, які розраховуються на підставі процентної ставки, розмір якої визначається Тарифами Банку та Інформаційним листком, який є невід`ємною частиною та додатком до договору. На дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки становить 5% в місяць, розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становить 0,01 % річних. Всі інші умови кредитування визначено у Інформаційному листку (п.2.1).
Також ОСОБА_1 03 травня 2020 заповнила та підписала заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2030118478_CARD від 03.05.2020, яка містить особові дані клієнта, а також паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови кредитування, викладені в договорі.
Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору відповідач отримувала картку MC GOLD номер НОМЕР_1 . 
Згідно з орієнтовним графіком та розрахунком загальної вартості кредиту в межах строку кредитування загальна вартість кредиту становить 28891,01 грн.
Відповідач був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту, який підписаний його особистим підписом, у якому вказано про кредитний ліміт в сумі 10000 грн. із можливістю його збільшення, строком на 36 місяців, який встановлений на споживчі цілі.
Встановлено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №2030118478 від 03 травня 2020 року, надавши кредитні кошти у визначеному договором розмірі, що підтверджується Видатковою накладною №ЧMLC2-0032 від 03 травня 2020 року, Фіскальним чеком ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» від 03 травня 2020 року.
Крім цього встановлено, що відповідач користувався наданим кредитним лімітом, та не заперечувала проти його збільшення, відповідно до п. 3 Паспрту споживчого кредиту, про що свідчить виписка з рахунка приватного клієнта за період з 03.05.2020 по 15.03.2024.
У зв`язку з неналежним виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № 2030118478_CARD від 03.05.2020, у останньої виникла заборгованість, яка станом на 15.03.2024 становить 78607,37 грн., та складається з: заборгованості за тілом кредиту – 44000 грн., заборгованості за відсотками – 34607,37 грн., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості.
Власноручним підписанням договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.
Договір підписаний сторонами та містить печатку АТ "ОТП Банк", що свідчить про дотримання обов`язкової письмової форми кредитного договору, встановленої статтями 1055, 207 ЦК України.
Таким чином, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом підписанням договору, з зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах.
Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку, передбаченому умовами договору.
Стороною відповідача не спростовано факту отримання відповідачем від позивача кредитних коштів, а також не спростовано (не надано свого розрахунку) розміру заборгованості за кредитним договором.
Судом враховано, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору №2030118478 від 03.05.2020 з АТ «ОТП Банк», як і не заперечував факту отримання грошових коштів у кредит та факту користування ними протягом строку кредитування.
Колегія суддів вказує, що підписавши кредитний договір, відповідач зобов`язався повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Отримання відповідачем кредитних коштів та неналежне виконання вимог кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів підтверджується наданими позивачем доказами та не спростовується відповідачем.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).
Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).
Доказом нарахування та використання кредитних коштів є виписка по особовому рахунку з 03.05.2020 по 15.03.2024, що є належним та допустимим доказом у розумінні вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року (чинного на час проведення грошових операцій за кредитним договором).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
15.03.2024 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 15/03/24, за яким АТ «ОТП БАНК» передає позивачу за плату, а останній приймає право грошової вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками(п.1.1. Договору).
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 15/03/24 від 15.03.2024, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 2030118478_CARD від 03.05.2020 в розмірі 78 607,37 грн., з яких: 44 000, 00 грн. - сума заборгованості за тілом; 34 607,37 грн. - сума заборгованості за відсотками.
Факт переходу прав вимог за кредитним договором, який зазначений у реєстрі боржників до позивача підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу.
Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків судів не спростовують, а зводяться до незгоди з прийнятим рішенням та переоцінки наявних у справі доказів. 
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належних, допустимих та достатніх доказів обґрунтовано встановив факт переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично спрямовані на переоцінку вже досліджених доказів без наведення будь-яких обставин, які б свідчили про неправильність висновків суду або порушення ним норм матеріального права. Відповідач не надав доказів щодо визнання договору факторингу недійсним, або докази сплати заборгованості, як попередньому кредиту АТ «ОТП Банк», так і новому кредитору ТОВ «Діджи Фінанс» .
Твердження скаржника, що вказаний розмір заборгованості не підтверджений достатніми, достовірними та допустимими доказами, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи в яких міститься виписка про рух грошових коштів, з якої вбачається, що відповідач активно користувалась кредитної картою, а також міститься розрахунок заборгованості, так як скаржником не надано свого контррозрахунку, який би спростував доводи позивача.
Апеляційна скарга не містить жодного доказу неправильності розрахунку, а її доводи мають характер припущення та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості перед позивачем. За таких обставин відсутні правові підстави вважати, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи або неправильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Що стосується доводів апеляційної скарги про визначений судом першої інстанції розмір судових витрат на правову допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Allia№ce Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Встановлено, що звертаючись з позовною заявою позивач просив зокрема стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.
Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Так, скориставшись своїм процесуальним правом, та подавши відзив на позовну заяву, представник відповідача, зокрема зазначив, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи, оскільки позовна заява є типовою, а справа не потребує значних витрат часу адвоката.
Судом першої інстанції було враховано, що зазначена позивачем на виконання правничих послуг вартість робіт та її тривалість у розмірі 7 000,00 грн. є завищеною з огляду на складність справи, характер правовідносин у цій справі та наслідки її розгляду, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи, а також судом було враховано і клопотання відповідача, щодо зменшення розміру відшкодування цих витрат, а тому суд першої інстанції керуючись принципом доцільності та справедливості прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
Щодо витрати на правничу допомогу понесену ТОВ «Діджи Фінанс» в суді апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час апеляційного перегляду справи у розмірі 4 000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» зверталось до апеляційного суду з відзивом на апеляційну скаргу, який підписано директором Романенком М.Е. При цьому, до відзиву на апеляційну скаргу долучено договір №4264947-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 укладений між адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» та ТОВ «Діджи Фінанс» в особі директора Романенка М.Е., акт про підтвердження факту надання (правової) допомоги адвокатом від 25.08.2026 на суму 4 000,00 грн., детальний опис робіт до договору про надання правової допомоги № 42649746-АБ від 05.01.2026; додаткову угоду №2030118478 від 25.08.2026;.
Ураховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін, оцінюючи заявлений ТОВ «Діджи Фінанс» розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанцій, на предмет їх пропорційності та складності справи, ціни позову, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, а також значних витрат часу, оскільки такий відзив фактично дублює зміст раніше поданої позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрат на правничу допомогу, понесених ним на стадії апеляційного перегляду справи у розмірі 1000,00 грн., оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. ст.76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції немає, а є підстави для вирішення питання про розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2026 року у цій справізалишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (ЄДРПОУ 42649746, адреса для листування: 07406, Київська обл., м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1; IBAN: НОМЕР_3 в АТ «ПУМБ», МФО: 334851) 1000 (одну тисячу) грн.. на відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, понесених при апеляційному перегляді справи
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадкуякщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:      Р.В. Мінгазов

Судді        Д.С. Бредун

О.З. Поляков