Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.07.2026  	Справа №607/1392/26 Провадження №2/607/2865/2026	

м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
 
головуючого судді Вийванка О. М. 
 
за участю секретаря судового засідання Дудченко Ю. Р. 
представника позивача Авдєєнка В. В.
представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» до ОСОБА_2 про стягнення коштів, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» звернулося в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.03.2013 з урахуванням рішення суду від 09.07.13 для ОСОБА_2 визначено грошове зобов`язання в сумі 345 378,46 гривень. Зазначене судове рішення ОСОБА_2 не виконав, воно існує і станом на день подання позову в повному обсязі, визначеному судом. Таким чином, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача суму інфляційних за час прострочення виконання судового рішення, а також 3% річних за період такого прострочення. 
Згідно з розрахунком, сума заборгованості відповідача з урахуванням індексу інфляції за період з вересня 2013 року по листопад 2025 року включно становить 1 696 291,77 гривень - 345378,46*491,14/100. Отже, за відрахуванням ухваленої до стягнення з ОСОБА_3 рішенням суду від 18.03.13 суми заборгованості, сума індексації боргу, що підлягає до стягнення з відповідача, становить 1350913,31 гривень (1696291,77-345378,46). 
Крім того, з відповідача підлягає до стягнення 127714,33 гривень, що є 3% річних за час прострочення - з 10.09.13 по 04.01.26 згідно з розрахунком - 345378,46*3/100/365*4499.
У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача сума боргу в розмірі 1 478 627,64 грн. 
Представник відповідача подав відзив на позов в якому зазначив, що правочину між ПАТ "Український інноваційний банк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ "Український інноваційний банк" на ПАТ "Українська інноваційна компанія" не доведено, відтак позивач не є банківською установою, з якою відповідач укладав кредитний договір та договір іпотеки, а даний статут не підтверджує перехід прав та вимог. 
Відповідно ПАТ «Українська інноваційна компанія» є юридичною особою, відмінною від ПАТ «Український інноваційний банк», незважаючи на однаковість кодів ЄДР, і не набуло прав вимоги за кредитними договорами №70/07-ф від 05.06.2007р., №71/07-ф від 05.06.2007р. та №72/07-ф від 05.06.2007р. укладеним з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 і не є стороною виконавчого провадження у процесі виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 березня 2013 року № 1915/19422/2012 і правонаступником у даній справі. 
Крім того, зазначив, що стягувач ПАТ «Український інноваційний банк» після отримання виконавчих документів повторно не направляв виконавчих листів до виконання строк пред`явлення до виконання закінчився 26.02.2016. 
Також сплив строк позовної давності, оскільки кінцевий термін повернення кредиту є 04.06.2010. Тому просить у задоволенні позову відмовити. 
Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що судове рішення ОСОБА_2 не виконав, воно існує і станом на день подання позову в повному обсязі, визначеному судом і попереднє боргове зобов`язання відповідача трансформувалося у нове зобов`язання, визначене судовим рішенням, яке є прострочене. Тому на нього здійснюється нарахування суми інфляційних за час прострочення виконання судового рішення, а також 3% річних за період такого прострочення. Оскільки грошове зобов`язання ґрунтується на судовому рішенні, а не на договорі, на нього не поширюється прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Також строк давності не пропущено, оскільки нарахування було здійснено за час карантину та воєнного стану, де перебіг строку давності продовжувався і зупинявся.
Крім цього, ПАТ «Українська інноваційна компанія» є тією самою юридичною особою, що й ПАТ «Український інноваційний банк», а відбулася лише зміна найменування юридичної особи. Тому позивач вважає, що не повинен доводити набуття прав нового кредитора, оскільки кредитор у зобов`язанні фактично не змінювався. ПАТ «Українська інноваційна компанія» як особа, на користь якої ухвалено судове рішення є набувачем прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком». У зв`язку з викладеним просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив в яких зазначає наступне, що прикінцеві та перехідні положення ЦК України поширюються на спірні правовідносини, які виникли у зв`язку із невиконання відповідачем грошових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, тому нарахування інфляційних втрат та 3 % річних у період дії воєнного стану на території України є незаконним. Позивач не підтвердив щодо нього перейшло права та вимоги банку. 
У судовому засіданні представник позивача позов підтримує з підстав та мотивів зазначених у ньому, та просить його задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити повністю в задоволені позовних вимог з підстав та мотивів зазначених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.
При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі. 
Ухвалою суду закрити підготовче провадження.
Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. 
Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 
Суд, встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2013 року у справі № 1915/19422/2012, з урахуванням додаткового рішення від 09 липня 2013 року, вирішено стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Український інноваційний банк» заборгованість за кредитними договорами та звернути стягнення на предмет іпотеки — житловий будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання зазначеного рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області були видані виконавчі листи, які пред`явлено до виконання до органу державної виконавчої служби.
6 листопада 2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження.
26 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на той час, у зв`язку з нездійсненням стягувачем авансування витрат, необхідних для проведення виконавчих дій. У постановах зазначено, що виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у строк до 26 лютого 2016 року.
Постановою Правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 ПАТ «Український інноваційний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а постановою Правління Національного банку України від 22 березня 2016 року № 180 відкликано банківську ліцензію цього банку та запроваджено процедуру його виведення з ринку за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати та 3% річних, та судові витрати. 
Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. 
ПАТ «Українська інноваційна компанія» просить стягнути вказані грошові кошти, оскільки воно є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк».
Водночас питання переходу прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «УКРІНКОМ»/ПАТ «Українська інноваційна компанія» було предметом правової оцінки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16.
У пункті 202 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво», а способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Велика Палата Верховного Суду вказала, що зміна назви акціонерного товариства (банку), виключення з його назви слова «банк» та виключення з видів діяльності «діяльності комерційних банків» не є перетворенням, виділом чи припиненням юридичної особи шляхом злиття, приєднання або поділу. У результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не утворилась (п. 203, 204).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку, а ліквідація банку ані за ініціативою Національного банку України, ані за ініціативою власників банку не може вважатися завершеною без дотримання вимог спеціального банківського законодавства, які визначають момент закінчення ліквідації банку (п. 207).
У пункті 209 постанови Велика Палата Верховного Суду прямо зазначила, що правочину між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «УКРІНКОМ» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також, а іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «УКРІНКОМ»/ПАТ «Українська інноваційна компанія» не доведено.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що права банку щодо його боржників комплексно пов`язані з його зобов`язаннями перед кредиторами, а тому не може процес виконання зобов`язань проблемним банком здійснюватися в порядку ліквідації цього банку, а реалізація його прав бути відділеною від цього процесу. Зокрема, відповідно до банківського законодавства Фонд гарантування вкладів фізичних осіб забезпечує вимоги кредиторів банку за рахунок реалізації вимог банку до боржників (п. 220).
Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «УКРІНКОМ» та наступних осіб, які заявляли про отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своєї діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства (п. 226).
У пункті 229 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, враховуючи те, що ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «УКРІНКОМ», а відтак ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку.
Водночас у пункті 231 постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним суб`єктом, якому належить право вимоги за відповідними кредитними зобов`язаннями, був і залишається ПАТ «Український інноваційний банк», а відповідне право не переходило ані до ПАТ «УКРІНКОМ»/ПАТ «Українська інноваційна компанія», ані до наступних осіб, які заявляли про набуття таких прав.
Отже, сам факт зазначення у статуті ПАТ «Українська інноваційна компанія» про правонаступництво ПАТ «Український інноваційний банк», а також посилання заявника на зміну найменування юридичної особи не підтверджують переходу до ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав стягувача (позивача) за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2013 року у справі № 1915/19422/2012.
Міркування позивача, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» є тією самою юридичною особою, що й ПАТ «Український інноваційний банк», а тому не повинно доводити набуття прав нового кредитора, суд вважає безпідставним, оскільки вони не узгоджуються з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності доведеного переходу прав та обов`язків банку до ПАТ «Українська інноваційна компанія».
Згідно з положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. 
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що у позивача відсутнє право на стягнення втрати від інфляції, три проценти річних від проспореної суми, оскільки позивач не набув статусу стягувача і не підтвердив належний перехід до нього прав стягувача. 
Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
За таких обставин, слід відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. 
Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. 
На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, 

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» до ОСОБА_2 про стягнення коштів. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Учасники справи:
позивач Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія», унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 05839888, місцезнаходження вул. Сметаніна, 3 м. Сєвєродонецьк Донецька область.
відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .
Рішення суду складено та підписано 10 липня 2026 року. 
Головуючий суддя    	О. М. Вийванко