ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.03.2026	Справа № 910/14935/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
до  Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” 
про стягнення коштів у розмірі 11 038 467, 34 грн 

Представники учасників справи:
Від позивача:  Шевченко І.Є.; 
Від відповідача: Титикало Р.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” (далі - відповідач) про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайового внеску у розмірі 11 038 467, 34 грн, з яких: 8 546 967, 72 грн пайовий внесок, 1 931 614, 70 грн інфляційні втрати, 559 884, 92 грн 3% річних.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем не сплачено пайовий внесок до введення об`єкта в експлуатацію, а тому у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 позовну заяву Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків.
11.12.2025 через систему “Електронний суд” від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи № 910/14935/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.01.2026.
30.12.2025 через систему “Електронний суд” від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо заявлених позовних вимог та зазначив, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта за проектом “Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменській, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва” є 20.09.2023 року, натомість позивач при здійсненні розрахунку застосовує показник 24 764 грн, що відповідає показникам 2023 року, які не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли у 2020 році.
Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач взяв для розрахунку загальну площу об`єкта, а не додатково створену площу в результаті реконструкції.
05.01.2026 через систему “Електронний суд” від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача заперечив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що відповідно до частини 5 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. 
Враховуючи вищевикладене, позивач стверджує, що дата прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію може бути і після 2020 року, як у спірних правовідносинах у 2023 році, виконання обов`язку щодо сплати пайової участі не обмежене 2020 роком.
Позивач звертає увагу на те, що закон не скасував самого інституту пайового внеску, а лише змінив порядок його сплати з 01.01.2020 для об`єктів, будівництво яких розпочато до 01.01.2021, а обов`язок відповідача сплачувати пайовий внесок передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону.
Крім того, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву, зазначив, що не отримував від відповідача документи, що містять загальну площу об`єкта будівництва до проведення реконструкції, а сертифікат про прийняття об`єкта будівництва до експлуатації не містить такі дані, а тому позивач був позбавлений можливості встановити різницю між загальною площею об`єкта до реконструкції та після реконструкції та просить суд задовольнити позовні вимоги.
08.01.2026 через систему “Електронний суд” від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких відповідач заперечив проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву та вказав на наявність підстав для застосування строків позовної давності.
12.01.2026 через систему “Електронний суд” від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Представник відповідача у підготовче засідання 14.01.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи від 16.12.2025.
Представник позивача у підготовчому засіданні 14.01.2026 заперечив проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.
Судом у підготовчому засіданні 14.01.2026 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання відкладено на 09.02.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/14935/25 по суті на 02.03.2026.
Представник позивача у судовому засіданні 02.03.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 02.03.2026 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог.
Судом у судовому засіданні 02.03.2026 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 23.03.2026.
13.01.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання.
Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2026 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 23.03.2026.
У судовому засіданні 23.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.06.2020 замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ» - видано дозвіл № ІУ113201611905 на виконання будівельних робіт по об`єкту: «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменській, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва».
20.09.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230912218 за проєктом «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменська, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва» (далі – Об`єкт будівництва).
У вказаному сертифікаті замовником будівництва визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ», об`єкт - «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменська, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва», терміни будівництва: дата початку будівництва – 09.06.2020, дата завершення будівництва – 03.11.2022 ; загальна площа приміщень – 19 030, 63 м2; у тому числі – 2 654, 86 м2 площа двоповерхового паркінгу.
25.02.2021 Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) направив відповідачу вимогу від 22.02.2021 №050/08-1069 про отримання розрахунку та сплату пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, поштової накладної №0104405225514 та фіскального чеку.
14.04.2025 Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно направив на адресу відповідача вимогу від 11.04.2025 №050/08-1345 про отримання розрахунку та сплату пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва, в якій просив останнього підписати розрахунки і повернути позивачу в термін не більше 5 робочих днів з дня ознайомлення, але не пізніше 01.05.2025.
02.05.2024 Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно направив на адресу відповідача вимогу від 02.05.2024 №050/18-1775 про отримання розрахунку та сплату пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва, в якій просив останнього підписати розрахунки і повернути позивачу в термін не більше 5 робочих днів з дня ознайомлення, але не пізніше 22.05.2024. 
Крім того, позивач вказав, що оплата пайового внеску здійснюється лише після реєстрації розрахунку в Департаменті у встановленому порядку; в разі ненадання вищевказаного звернення та підписаних проектів розрахунків у вказаний строк Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) матиме підстави вважати, що ТОВ "КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ" ухиляється від обов`язку сплати пайового внеску та буде змушений звернутися до правоохоронних органів та/або суду з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва. До вказаної вимоги було долучено проект розрахунку обсягу пайової внеску.
На підтвердження відправлення Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав копії опису вкладення у цінний лист, поштової накладної № 0100199926211 та фіскального чеку.
Як стверджує позивач, відповідач відповіді на вказані вимоги не надав.
Департамент у позовній заяві зазначає, що відповідач не сплатив пайовий внесок до введення в експлуатацію, чим порушив обов`язок, встановлений Порядком, пункт 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, та відповідач без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури міста Києва, а тому позивач просить суд повернути кошти у розмірі 8 546 967, 72 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 931 614, 70 грн інфляційних втрат та 559 884, 92 грн 3% річних.
Відповідач заперечив щодо заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Частиною 1 статті 2 вказаного Закону передбачено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону, якою передбачалося, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону (у редакції, що діяла на той час), під замовником будівництва розумілась фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Як слідує із матеріалів справи, зокрема з інформації, що міститься в ЄДЕССБ щодо забудови спірної земельної ділянки, відповідач на момент чинності вказаної норми та зазначеного порядку здійснення містобудівної діяльності, розробив відповідну проектну документацію (дата розпорядчого документа – 13.08.2019) та 25.11.2019 уклав договір ГП 25/11/19 з генеральним підрядником – ТОВ «САТІ – НОВА СОЮЗ» на виконання будівельних робіт за проєктом «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменській, 8/127 у Дарницькому районі міста Києва».
Частиною 5 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» випливало, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.
Водночас, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Велика Палата Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, аналізуючи правову природу цих правовідносин, зробила висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Разом із тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) у абзаці другому пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Суд зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:
- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 23.05.2024 у справі № 915/149/23, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23.
Досліджуючи надані сторонами докази щодо дати початку будівництва спірного об`єкту, судом враховано наступне.
Як було вказано вище, 09.06.2020 Державною архітектурно - будівельною інспекцією України видано Товариству з обмеженою відповідальністю «КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ» дозвіл № ІУ113201611905 на виконання будівельних робіт по об`єкту: «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменській, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва».
Відповідно до частин 1-3 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» отримання дозволу на виконання будівельних робіт надає замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Видача дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється з використанням Реєстру будівельної діяльності.
Як вбачається з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ 20.09.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230912218 за проєктом «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменська, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва», у якому вказано, що датою будівництва є 09.06.2020.
Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, яка діяла на момент видачі сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Додатком 9 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (далі - Порядок № 461) (у редакції, яка діяла на момент видачі сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації) закріплено форму акта готовності об`єкта будівництва до експлуатації, яка містить графу щодо дати початку та дати завершення будівельних робіт.
Суд бере до уваги, що вказану графу замовник будівництва заповнює самостійно.
Отже, при введенні об`єкта будівництва до експлуатації відповідачем самостійно було вказано, що датою початку будівельних робіт є 09.06.2020.
Як випливає зі змісту статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» отримання дозволу на виконання будівельних робіт надає замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) право на виконання будівельних робіт на об`єктах будівництва. Отже, саме з датою отримання такого дозволу законодавець пов`язує можливість початку будівництва, а фактична реалізація цього права залежить виключно від волі вищевказаних осіб. Реалізуючи цю волю ці особи повинні діяти добросовісно не порушуючи права інших осіб, зокрема, територіальної громади міста Києва, інтереси якої у цій справі представляє Департамент.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230912218 розробником проектної документації є Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДУЙ - КОМ» (дата розпорядчого документа -13.08.2019).
Суд не бере до уваги твердження Товариства про те, що у замовників будівництва з 1 січня 2020 року відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, оскільки предметом спору в даній справі є не визнання укладеним договору про пайову участь, а стягнення із замовника будівництва безпідставно збереженого пайового внеску та нарахованих за несвоєчасне виконання відповідного обов`язку компенсаційних виплат.
Стосовно здійсненого позивачем розрахунку розміру пайового внеску в створенні й розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункт, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.
Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Рада виступає в особі Департаменту.
Пункту 6.3 розділу VI Порядку визначено, що розмір пайової участі замовника при новому будівництві або реконструкції житлових будинків (багатоквартирних житлових будинків з вбудованими, вбудовано-прибудованими та прибудованими приміщеннями) та реконструкції квартир визначається Департаментом відповідно до опосередкованої вартості спорудження житла для міста Києва, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України (далі - Міністерство громад) і діє на дату розрахунку. Розмір пайової участі замовника при новому будівництві або реконструкції індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями визначається Департаментом відповідно до опосередкованої вартості будівництва будинків садибного типу з госпбудівлями, яка визначається Міністерством громад в установленому порядку і діє на дату розрахунку.
З позовної заяви Департаменту (з урахуванням заяви останнього про зменшення розміру позовних вимог) вбачається, що спірна сума пайового внеску розрахована останнім відповідно до пункту 6.4.2 розділу VI Порядку, за яким розрахунок розміру пайової участі для житлових будинків (крім індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями) та квартир визначається за формулою: РПУ = Sоб`єкта х Nжитл х 2%, де РПУ - розмір пайової участі об`єкта (грн); Sоб`єкта - загальна площа (крім загальної площі приміщень, визначених в пункті 4.2 цього Порядку) об`єкта будівництва або додатково створені площі в результаті реконструкції (м2); Nжитл - норматив одиниці створеної потужності для житлових будинків, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 м2 житлових будинків для міста Києва, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України і діє на дату здійснення розрахунку (грн/м2).
Заперечуючи проти позовних вимог Департаменту, відповідач зазначає, що позивач у позовній заяві стверджує, що обов`язок зі сплати пайової участі у товариства нібито виник у 2020 році, однак при цьому здійснює розрахунок суми пайової участі із застосуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла для міста Києва станом на 2023 рік (на момент прийняття об`єкта реконструкції до експлуатації), що суперечить принципу дії нормативно-правових актів у часі.
Водночас, як вбачається з розрахунку розміру пайової участі Департамент економіки та інвестицій використовував показник опосередкованої вартості спорудження житла в м. Київ, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 647 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (розрахованих станом на 01 липня 2023 року)» та діяв на момент введення в експлуатацію об`єкта будівництва, а саме: 24 764,00 грн.
У свою чергу, відповідач належними та допустимими доказами не спростував того, що у проведеному позивачем розрахунку були використані вхідні дані, які не діяли на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Зокрема, на момент введення об`єкта в експлуатацію – 20.09.2023 року, був чинним саме наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 647 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (розраховані станом на 01 липня 2023 року)» і відповідно до вказаного нормативного акта показник опосередкованої вартості спорудження 1 м2 загальної площі квартир у місті Києві становив саме 24 764, 00 грн з ПДВ. 
У свою чергу, наказ Міністерства розвитку громад на території України від 26.06.2020 № 151 втратив чинність на підставі Наказу Міністерства розвитку громад та територій № 311 від 16.12.2020 та на момент введення спірного об`єкта в експлуатацію вже не діяв, а відтак затверджені ним показники застосуванню не підлягають.
Доводи відповідача про те, що до розрахунку обсягу пайової участі позивач безпідставно включив площу 164, 3 кв.м, яка не є новоствореною та, відповідно, не підлягає врахуванню, суд відхиляє, оскільки ці доводи не підтвердженні належними й допустимими доказами та спростовуються сертифікатом № ІУ123230912218 про готовність до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта, у якому чітко визначено загальну площу будівлі – 19 911, 70 м2, яка збігається з загальною площею приміщень з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (ЄДЕССБ) від 26.11.2025, які долучені позивачем до позовної заяви.
В свою чергу, відповідачем до відзиву на позовну заяву, поданий сертифікат № ІУ123230912218 про готовність до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (ЄДЕССБ) від 20.09.2023 з загальною площею будівлі – 19 030, 63 м2.
Відтак, суд дійшов висновку про те, що наданий позивачем розрахунок обсягу пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Києва є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства.
Слід зазначити, що належні докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення Товариства від сплати коштів пайової участі у встановленому розмірі, у матеріалах справи відсутні.
За частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України).
У зв`язку з неукладенням/відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19.
Враховуючи те, що відповідач не сплатив відповідний пайовий внесок, у зв`язку з чим в останнього перед місцевим бюджетом утворилася заборгованість, яка складає 8 546 967, 72 грн, що підтверджено належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство на момент прийняття рішення не надало документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми. За таких обставин позов у цій частині підлягає задоволенню.
Крім того, Департамент просить суд стягнути з відповідача 1 931 614, 70 грн інфляційних втрат та 559 884, 92 грн 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням останнім строку оплати спірної суми пайового внеску у загальному розмірі 8 546 967, 72 грн за період з 21.09.2023 по 26.11.2025.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.
Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17.
Передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який має місце з моменту безпідставного утримання відповідачем грошових коштів позивача.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 7 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22.
Оскільки заявлений Департаментом до стягнення розмір інфляційних втрат та 3 % річних є арифметично правильним, відповідає вимогам чинного законодавства та не перевищує розрахованої судом суми, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаних компенсаційних виплат також підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі.
Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до пред`явлених Департаментом вимог, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (частина 1 статті 257 Цивільного кодексу України).
Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.
Слід зазначити, що за умовами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як було зазначено вище, прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує відповідні зобов`язання по сплаті пайової участі.
З урахуванням того, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата видачі сертифіката № ІУ123230912218 за проєктом «Реконструкція житлового будинку на вул. Вірменська, 8/127 у Дарницькому районі м. Києва», тобто 20.09.2023 року, суд дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності для пред`явлення спірних у даній справі вимог почався саме після цієї дати, а встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності тривав до 20.09.2026 року.
Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частинами 1, 5 статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
З матеріалів справи вбачається, що з позовом у справі № 910/14935/25 Департамент звернувся до господарського суду міста Києва 01.12.2025 року шляхом формування позовної заяви у системі "Електронний суд".
Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із наступними змінами і доповненнями) з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин, дію якого неодноразово продовжено.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Означений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, строк дії карантину в Україні закінчився 30.06.2023 року.
Водночас, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.
На час розгляду спору в даній справі правовий режим воєнного стану в Україні не скасований.
Відповідно до пункту 19 "Прикінцевих та Перехідних положень" Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення Департаменту до суду з даним позовом) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про те, що позивачем заявлено вимоги в межах строків позовної давності, у зв`язку з чим клопотання відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.
Інші доводи, на які посилалися учасники судового процесу під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, позов Департаменту підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, враховуючи всі вищевикладені аргументи та докази, обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайового внеску у розмірі 11 038 467, 34 грн підлягають задоволенню.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” про стягнення коштів у розмірі 11 038 467, 34 грн задовольнити.
2.  Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” (адреса: 01054, місто Київ, вулиця Тургенєвська, будинок 44, нежиле приміщення 54; код ЄДРПОУ 43012339) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса: 01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 04633423) 11 038 467 (одинадцять мільйонів тридцять вісім тисяч чотириста шістдесят сім гривень) 34 коп, з яких: безпідставно збережені кошти у розмірі 8 546 967 (вісім мільйонів п`ятсот сорок шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 72 коп, інфляція у розмірі 1 931 614 (один мільйон дев`ятсот тридцять одну тисячу шістсот чотирнадцять) грн 70 коп, 3 % річних у розмірі 559 884 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн 92 коп на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету міста Києва (отримувач – ГУК у м. Києві, ЄДРПОУ – 37993783, код доходів 24170000, рахунок ІВАN: UA538999980314131921000026001, банк одержувача – Казначейство України (ЕАП).
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “КГП ДЕВЕЛОПМЕНТ” (адреса: 01054, місто Київ, вулиця Тургенєвська, будинок 44, нежиле приміщення 54; код ЄДРПОУ 43012339) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса: 01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 04633423) витрати по сплаті судового збору у розмірі 132 461 (сто тридцять дві тисячі чотириста шістдесят одну) грн 61 коп за наступними реквізитами: отримувач – Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); код ЄДРПОУ – 04633423; Банк одержувача – Державна казначейська Служба України, м. Київ; рахунок ІВАN: UA188201720344240001000029201.
4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тексти рішення складено та підписано 13.07.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова