Справа № 689/2243/25
2/689/186/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2026 року селище Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В., 
з участю: секретаря судового засідання – Лебеденко О.М.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Шевчука В.В.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» - адвоката Коновалова М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в селищі Ярмолинці в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та витребування майна. У позові позивач зазначив, що 9 серпня 2005 року укладено інвестиційний договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до п. 1.1. даного Договору Об`єкт інвестування – цілісно майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Грошова вартість об`єкту інвестування на момент підписання договору складає 287 850 грн., що еквівалентно 57 000 доларів США, і розподіляється між сторонами як 136 728, 75 грн. (еквівалентно 27 075 доларів США) внеску Інвестора та 151 121, 25 грн. (еквівалентно 29 925 доларів США) внеску Сторони 1. Відповідно до п. 2 Договору Інвестиція – грошові кошти у розмірі 47, 5 % від вартості об`єкта інвестиції, тобто 136 728, 75 грн. Інвестором (позивачем) були виконані усі зобов`язання згідно вказаного договору, що підтверджується актом приймання передачі грошових коштів та заявою про отримання від інвестора грошових коштів, засвідчена приватним нотаріусом. Разом із тим, ФОП ОСОБА_2 недотримався інвестиційного договору та відчужив об`єкт інвестування (цілісний майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) ТОВ «Подільський цегельник» за ціною, в рази заниженою відносно ринкової ціни. Також ФОП ОСОБА_2 не виконав п. 5.9. Інвестиційного договору та не запропонував продаж частки Сторони-1 викупити Інвестору, який має переважне право на купівлю даної частки об`єкту інвестування. Позивач заявляє позовну вимогу про визнання за ним права спільної сумісної власності чи спільної часткової власності на цілісний майновий комплекс цегельного заводу до ФОП ОСОБА_2 . Інші позовні вимоги є похідними щодо цієї вимоги. ТОВ «Подільський цегельник» зареєстрував за собою право власності на цілісний майновий комплекс цегельного заводу ( АДРЕСА_1 ) на підставі свідоцтва про право власності від 19 лютого 2015 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби Ярмолинецького районного управління юстиції Хмельницької області. Вищезазначене свідчить, що майно вибуло з володіння позивача не з його волі, а тому підлягає витребуванню від незаконного набувача – Відповідача-2. Просив суд визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ТОВ «Подільський цегельник» цілісний майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На адресу суду від представника відповідача ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» 22 січня 2026 року надійшов відзив на позов. У відзиві зазначив, що в позові позивач не зазначає, у чому саме полягає легітимна мета при витребуванні майна у відповідача. Так, в позовній заяві позивач взагалі не зазначає конкретно на якій підставі він набув майно, на яке претендує. Позивач посилається лише на Інвестиційний договір, пунктом 2.1. якого передбачено, що предметом цього договору є внесення Інвестором інвестицій для виробництва цегли на об`єкті, на умовах і в порядку, передбачених Договором, з отриманням права на спільну сумісну власність та відповідно цьому діяти у сфері управління майном. Нерухоме майно не було передане Позивачу ні його попереднім власником – ОСОБА_3 , ні новим власником на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2005 року – ОСОБА_2 . Також позивач з метою набуття права спільної сумісної власності не надав відповідної довіреності будь-кому з метою укладення від його імені будь-якого правочину, предметом якого було б конкретно набуття права спільної сумісної власності на спірне майно. Серед документів, на підставі яких згідно законодавства (Стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») могло виникати право власності на об`єкти нерухомого майна, не було передбачено такого документа як Інвестиційний договір. Жодним нормативним документом не було передбачено можливість виникнення права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі такого документу як інвестиційний договір. Отже, позивач не є законним власником майна, яке він витребовує. ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» набуло право власності на спірне майно згідно з протоколом № 1 установчих зборів ТОВ «Подільський цегельник» від 16 лютого 2015 року про створення Товариства, формування статутного капіталу Товариства з розподілом часток: ОСОБА_2 – 99, 9 % статутного капіталу, ОСОБА_4 – 0, 1 % статутного капіталу; актом приймання-передачі від 19 лютого 2015 року про те, що ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник» майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 внаслідок здійснення внеску до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник» набув право на отримання прибутку та інші корпоративні права Товариства, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» та статтею 10 діючого на той час Закону України «Про господарські товариства». Тобто, майно Товариством набуто не безоплатно – ОСОБА_2 отримав натомість корпоративні права Товариства. Крім цього, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було жодних записів про права позивача на спірне майно або про обтяження прав власника ( ОСОБА_2 ) на користь позивача у будь-якому вигляді, в тому числі переважного права на викуп майна. Також в інформаційних довідках від 19 лютого 2015 року відсутні записи про будь-які обтяження спірного майна на дату набуття відповідачем права власності. ТОВ «Подільський цегельник» навіть, проявивши розумну обачність, не могло й не повинне було знати про те, що на момент набуття ним права власності на спірне майно (19.02.2015р.) існував інвестиційний договір від 9 серпня 2005 року, із якого потенційно могли випливати права третіх осіб на нерухоме майно. Так, Відповідач-2 не був стороною вказаного договору та йому не було відомо про наявність договору із будь-яких джерел. Отже, ТОВ «Подільський цегельник» є добросовісним набувачем спірного майна за відплатним правочином. Витребування майна буде втручанням у право відповідача-2 на мирне володіння майном. У даному спорі легітимна мета позивача (відновлення права власності), наявність якої взагалі перебуває під сумнівом, конкурує з принципом правової визначеності для відповідача-2. З огляду на темпоральний критерій (минуло 20 років з моменту укладення інвестиційного договору і 10 років з моменту набуття відповідачем-2 права власності на комплекс цегельного заводу), інтерес стабільності цивільного обороту переважає приватний інтерес Позивача. Позивач, виявивши пасивність протягом тривалого часу, фактично допустив формування у Відповідача-2 законних очікувань щодо безспірності його права власності. Захист добросовісного набувача відповідає загальному інтересу щодо стабільності цивільного обороту та впевненості учасників ринку в правомірності набутих прав. Комплекс цегельного заводу був переданий ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник» за вартістю 729 000 грн. 19 лютого 2015 року завод собою представляв застаріле обладнання та будівлі у зношеному стані. Облікова вартість основних засобів Товариства за період з травня 2019 року по грудень 2025 року збільшилась із 916 300 грн. до 11 449 634, 55 грн. В цьому випадку, витребування частки працюючого бізнесу через такий строк (10 років), коли новий власник вже інвестував в менеджмент, сировину, обладнання та контракти – це класичний випадок непропорційного втручання. Також вказав про темпоральний критерій (10 річний строк безперервного володіння працюючим промисловим об`єктом у цій справі робить будь-яке втручання у право власності Відповідача-2 апріорі непропорційним). Такий значний проміжок часу (10 років) повністю нівелює легітимну мету Позивача щодо відновлення його права, оскільки за цей час відбулася докорінна зміна самого об`єкта (його модернізація та перетворення на сучасний бізнес), а правова система має захищати стабільність цивільного обороту, а не заохочувати правову пасивність, що тривала два десятиліття. Також зазначив, що, оцінюючи пропорційність втручання, суд має врахувати тривалу та явну пасивність позивача, яка тривала 20 років з моменту укладення інвестиційного договору та 10 років з моменту передачі майна до статутного капіталу Відповідача-2. Отже, пасивна поведінка позивача, яка тривала роками, сформувала у Відповідача-2 законне очікування на безспірність його титулу, що згідно з практикою ЄСПЛ робить витребування майна непропорційним. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову до відповідачів про визнання права спільної сумісної власності та витребування майна (а.с. 52-56).
3 лютого 2026 року від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Горбаня О.В. надійшов відзив на позов. У відзиві представник відповідача зазначив, що у позові ОСОБА_1 взагалі не зазначає конкретних підстав для набуття ним права спільної сумісної власності на 47, 5 % ЦМК цегельного заводу, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Москалівка, вулиця 40-річчя Перемоги, 64. Позивач посилається лише на Інвестиційний договір, пунктом 2.1. якого передбачено, що предметом цього договору є внесення Інвестором інвестицій для виробництва цегли на об`єкті, на умовах і в порядку, передбачених Договором, з отриманням права на спільну сумісну власність та відповідно цьому діяти у сфері управління майном, а також підтверджує належними доказами факт внесення ним інвестиції. Інвестиційний договір було укладено між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 9 серпня 2005 року. На цю дату власником комплексу цегельного заводу (об`єкту інвестування за Інвестиційним договором) був ОСОБА_3 . 10 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1787, і ОСОБА_2 набув право власності на комплекс, цегельний завод, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 1339438 від 11 серпня 2005 року. Право власності виникло у ОСОБА_2 11 серпня 2005 року з моменту державної реєстрації правочину. Для того, щоб покупець ОСОБА_2 придбав комплекс цегельного заводу у спільну власність разом зі ОСОБА_1 на підставі інвестиційного договору, останній мав б видати ОСОБА_2 довіреність на вчинення нотаріального правочину, яка відповідно до ст. 245 ЦК України мала бути нотаріально засвідчена. Такої довіреності ОСОБА_1 ОСОБА_2 не надавав, відповідно, і придбати комплекс цегельного заводу у спільну із ОСОБА_1 власність ОСОБА_2 не міг. Згідно протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «Подільський цегельник» від 16 лютого 2015 року громадяни України ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виступили засновниками ТОВ «Подільський цегельник» з розподілом часток у статутному капіталі 1 000 000 грн.: ОСОБА_2 – 99, 9 % статутного капіталу, ОСОБА_4 – 0, 1 % статутного капіталу. По акту приймання-передачі від 19 лютого 2015 року ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник» майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було оцінено в 729 000 грн. та інші основані та оборотні засоби на суму 270 000 грн. Цей внесок було зроблено ОСОБА_5 зі згоди його дружини ОСОБА_6 , оформленої нотаріально посвідченою заявою від 16 лютого 2015 року. Внаслідок вищевказаних обставин відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», який діяв на той час, ТОВ «Подільський цегельник» набуло право власності на ЦМК цегельного заводу, що передано учасником як вклад до статутного капіталу. 20 лютого 2015 року належна ОСОБА_2 частка в статутному капіталі ТОВ «Подільний цегельник» за договором купівлі-продажу була відчужена в повному обсязі на користь громадянина України ОСОБА_7 . Таким чином, об`єкт інвестування за Інвестиційним договором (ЦМК цегляний завод адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Москалівка, вулиця 40-річчя Перемоги, 64) придбаний ОСОБА_2 особисто за нотаріальним правочином з його державною реєстрацією у приватну власність, перебував у його власності до моменту його внесення ним до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник». В цей період позивач ОСОБА_1 жодних дій щодо реєстрації за ним права власності на частку 47, % ЦМК цегельного заводу не вчиняв і це право за ним не реєструвалось. Отже, обставин набуття позивачем права власності на 47,5 % ЦМК цегельного заводу за Інвестиційним договором відповідно до ст. 328 ЦК України позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами. Відповідно, це право ним не набувалось, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову. Також у відзиві зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності. Інвестиційний договір між позивачем та відповідачем-1 було укладено 9 серпня 2005 року, а 10 серпня 2005 року позивачем на підставі цього договору було передано відповідачу-1 грошові кошти в сумі 136 728, 75, що на той час було еквівалентно 27 075 доларів США. Отже, з моменту укладання між позивачем та відповідачем-1 Інвестиційного договору (9 серпня 2025 року) і до моменту відчуження відповідачем-1 ЦМК цегельного заводу (19 лютого 2015 року), що складає майже 10 років, позивач не цікавився виконанням ФОП ОСОБА_2 інвестиційного договору, інвестор повернення своєї інвестиції не вимагав. Тому така поведінка не відповідає критерію розумності та принципу «Дбайливий власник». Рішення про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Подільський цегельник» прийнято та внесено та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19 лютого 2015 року, а до суду позивач звернувся із позовом лише 17 грудня 2025 року, тобто через 10 років і майже 9 місяців, внаслідок чого позивач пропустив встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності (а.с. 103-106).
18 лютого 2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що право власності ОСОБА_1 47, 5 % цілісно майнового комплексу цегельного заводу ( АДРЕСА_1 ) підтверджується: Інвестиційним договором від 9 серпня 2005 року, що укладений між позивачем та відповідачем-1, актом приймання-передачі від 10 серпня 2005 року ОСОБА_1 (Інвестором) ФОП ОСОБА_2 (Сторона-1) грошових коштів в сумі 136 728, 75 грн. (еквівалентно 27 075 доларів США), заявою ОСОБА_2 про підтвердження акту повного отримання грошових коштів в розмірі 47, 5 % від вартості об`єкта інвестицій – цілісного майнового комплексу цегельного заводу. Зазначив також, що відповідачі у своїх відзивах не заперечують факт власності позивача на 47, 5 % частки цілісно майнового комплексу, тому дана позовна вимога підлягає задоволенню (а.с. 122-125).
Представником відповідача-2 ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» 20 квітня 2026 року подана заява про застосування строку позовної давності. У заяві зазначив, що з моменту укладення Інвестиційного договору між позивачем та відповідачем-1 9 серпня 2005 року, а 10 серпня 2005 року позивачем на підставі цього договору було передано відповідачу-1 грошові кошти в сумі 136 728, 75, що на той час було еквівалентно 27 075 доларів США. Отже, з моменту укладання між позивачем та відповідачем-1 Інвестиційного договору (9 серпня 2005 року) і до моменту відчуження відповідачем-1 ЦМК цегельного заводу (19 лютого 2015 року), що складає майже 10 років, позивач не цікавився виконанням ФОП ОСОБА_2 інвестиційного договору, інвестор повернення своєї інвестиції не вимагав. Протягом наступних 8 років, коли власником заводу був уже відповідач, ОСОБА_1 не проявляв інтересу ні до стану виконання Інвестиційного договору, ні до того, хто взагалі є поточним власником майна, на яке він формально претендує з 2005 року. Отже, така його поведінка не відповідає критерію розумності та принципу «Дбайливий власник». Рішення про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Подільський цегельник» прийнято та внесено та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19 лютого 2015 року, а до суду позивач звернувся із позовом лише 17 грудня 2025 року, тобто через 10 років і майже 9 місяців, внаслідок чого позивач пропустив встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності (а.с. 153-154).
22 квітня 2026 року від представника позивача – адвоката Шевчука В.В. на адресу суду надійшло заперечення на клопотання представника відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 160-165).
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає, що йому належить на праві власності 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу. Суду пояснив, що влітку 2005 року вони домовилися про продаж заводу із власником ОСОБА_3 . Зазначив, що він перебував із відповідачем ОСОБА_2 у ділових відносинах, тому вони вирішили придбати цей об`єкт – цілісний майновий комплекс цегельного заводу, за спільні грошові кошти. Інвестиційний договір від 9 серпня 2005 року нотаріально не засвідчувався і державній реєстрації не підлягав. Так, за вказаним інвестиційним договором він вніс 27 075 доларів США, грошові кошти він передав ОСОБА_2 . Контроль за обігом фінансів покладався на ОСОБА_2 . Фактичне керівництво заводом здійснював Басун Василь Олександрович. Зазначив, що в 2014 року в нього був спільний бізнес із ОСОБА_2 щодо будівництва житлових таунхаусів в м. Кам`янець -Подільський. Тобто, повний контроль за цегельним заводом здійснював ОСОБА_2 . Весною 2022 року йому стало відомо, що цей об`єкт нерухомості був відчужений без його участі за заниженою вартістю. Тобто, він прагне повернути свою частку у спільній власності на це нерухоме майно. Зазначив, що показання свідків є надуманими. Зокрема, свідок ОСОБА_8 фінансово пов`язаний із ОСОБА_2 , а він особисто із цим свідком перебуває у неприязних відносинах. Показання ж свідка ОСОБА_9 різняться з поясненнями ОСОБА_2 , тому просить суд не брати їх до уваги. Про продаж цегельного заводу в 2014-2015 роках він не знав. Йому про це ніхто не повідомляв. Грошові кошти від ОСОБА_2 як повернення інвестиції він не одержував. Ствердив також, що приблизно за 2 тижні до судового засідання в квітні 2026 року свідок ОСОБА_9 зустрівся із ОСОБА_2 . Показав, що грошові кошти в офісі по вулиці Проскурівській, 19, 2, в м. Хмельницькому він від ОСОБА_2 не отримував. ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» є недобросовісним набувачем майна в 2015 році. Підтвердив, що дізнався вперше про продаж цегельного заводу від свого представника – адвоката ОСОБА_10 в 2022 році. Ствердив суду, що він повністю довіряв ОСОБА_2 , тому і не цікавився долею заводу. З 2015 року по 2022 рік він завод не відвідував. Довіреність про оформлення (реєстрацію) частини нерухомого майна на себе будь-кому він не надавав. Пояснив, що до 2015 року він приїжджав на завод.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задоволити позов. Суду пояснив, що позивач вніс грошові кошти на цілісно майновий комплекс цегельного заводу, однак його частка була відчужена без його згоди. Зазначив, що позивач набув право власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу на підставі ст. 328 ЦК України. Коли підписували договір, то це майно належало третій особі. Ствердив, що не передбачено нотаріальне посвідчення інвестиційного договору, державна реєстрація права власності за позивачем не здійснювалась. Позивач покладався на ОСОБА_2 з приводу контролю за діяльністю цегельного заводу, частка спірного майна передана позивачу на праві володіння. ТОВ «Подільський цегельник» не є добросовісним набувачем, оскільки набув це майно не за відплатним договором (правочином), а набув як внесок у статутний капітал. Вважає, що ОСОБА_2 незаконно позбавив ОСОБА_1 об`єкта інвестування, безоплатно протягом 1 дня відчуживши його на користь ОСОБА_7 . Зазначив, що відповідачами незаконно виведено майно з об`єкту інвестування. Показав, що строки позовної давності вже вирішувались судом (рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2024 року) і суд вирішив, що позовна давність не пропущена. Ствердив також, що інвестиційний договір не оскаржувався, а ОСОБА_2 підтвердив, що грошові кошти отримав. Також зазначив суду, що відповідачами не заперечується існування інвестиційного договору. Ствердив, що відповідачі порушили умови інвестиційного договору, відчуживши нерухоме майно без дозволу позивача, розрахунок за внесені інвестиції не проведено. Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про продаж заводу йому стало відомо в 2022 році. Майно цілісного майнового комплексу цегельного заводу придбано за спільні грошові кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Також зазначив суду, що відповідач ОСОБА_2 не визнає позов, але разом із ОСОБА_1 давали спільну вказівку свідку ОСОБА_9 готувати завод до продажу.
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Суду показав, що 9 серпня 2005 року він разом із ОСОБА_1 домовились про вкладення грошових коштів в реконструкцію та викуп цегельного заводу в с. Москалівка, а саме: він вносить частку 52, 5 %, що становить 29 925 доларів США, а позивач – 47, 5 %, що становить 27 075 доларів США. До цього цегельний завод належав фізичній особі – ОСОБА_3 10 вересня 2005 року він придбав у ОСОБА_3 цегельний завод. Ці грошові кошти (57 000 доларів США) були вкладені в реконструкцію та запуск заводу. Дохід разом із ОСОБА_1 вони ділили порівну (50 * 50). Контроль за діяльністю заводу вони здійснювали разом, але юридично це не оформляли. З 2012 року виникла проблема з ліцензією (розробка і видобуток корисних копалин), а з 2013 року вони почали шукати покупця для продажу заводу. В 2014 році знайшовся покупець – ТОВ «Подільський цегельник». Він та ще одна фізична особа створили ТОВ «Подільський цегельник» і товариство вирішило придбати завод. В грудні 2014 року відбулося відчуження цегельного заводу, при чому в середині лютого 2015 року ОСОБА_1 отримав 27 000 доларів США, а він – 29 000 доларів США. Зазначив, що він та позивач є кумами, підтримували дружні відносини. Розписка про отримання позивачем грошових коштів не складалася. Свідками спільного ведення бізнесу щодо діяльності цегельного заводу є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Зазначив, що спільних інвестиційних проектів у нього із ОСОБА_8 не було. 10 років після продажу заводу вони працювали разом, але ОСОБА_1 долею заводу не цікавився. В 2015 році він повністю розрахувався із позивачем (повернув йому 27 0575 доларів США). Зазначив також, що в них не було ліцензії на виробництво цегли, тому вони і вирішили продати цегельний завод. Ствердив суду, що ОСОБА_1 не був власником цегельного заводу, він вклав грошові кошти у виробництво цегли, в тому числі в реконструкцію заводу по виробництву цегли.
Представник відповідача-1 – адвокат Горбань О.В. заперечив проти задоволення позову. Суду пояснив, що позивачем не наведено жодних підстав набуття ним права власності на цілісний майновий комплекс цегельного заводу на підставі ст. 328 ЦК України. Зазначив, що позивач не міг набути право власності на підставі Інвестиційного договору від 9 серпня 2005 року, адже цим Договором передавалося внесення інвестицій у виді грошових коштів в цей завод, а не визнання права власності на нерухоме майно. Причому, сам цегельний завод був придбаний ОСОБА_2 на наступний день – 10 серпня 2005 року. Пізніше шляхом внесення комплексу цегельного заводу в статний капітал ТОВ «Подільський цегельник» ОСОБА_2 відчужив за відплатним правочином цей завод. Позивач знав про продаж цегельного заводу. Вважає, що позивач також пропустив строк позовної давності, адже 10 років не цікавився долею заводу. Просив суд відмовити у задоволенні позову. 
Представник відповідача-2 – адвокат Коновалов М.А. заперечив щодо задоволення позову. Суду повідомив, що за Інвестиційним договором від 9 серпня 2005 року нерухоме майно (цілісний майновий комплекс цегельного заводу) не було передано позивачу ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 . Позивач нотаріально засвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_2 не надавав. В Законі України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» відсутня така підстава для реєстрації права власності на нерухоме майно як інвестиційний договір. Зазначив суду, що ОСОБА_2 передав нерухоме майно (комплекс цегельного заводу) за відплатним правочином у статутний капітал ТОВ «Подільський цегельник», натомість, отримавши корпоративні права. Отже, ТОВ «Подільський цегельник» є добросовісним набувачем цього нерухомого майна (комплексу цегельного заводу). Також вважає, що позивач пропустив строк позовної давності у зв`язку із пасивною поведінкою, тобто протягом 10 років не оспорював відчуження цього нерухомого майна. Зазначив суду, що з дня відчуження цегельного заводу і до дня подачі позову пройшов тривалий проміжок часу; власник нерухомого майна (відповідач-2) не може бути під постійною загрозою втрати своєї власності; у позивача не було жодних перешкод в отриманні інформації щодо власника цегельного заводу. Зазначив суду, що ніхто не оскаржував правочин – внесення частки у статутний капітал ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК». Поведінка позивача не є добросовісною, адже він не мав жодних перешкод у доступі до Реєстру прав власності на нерухоме майно з метою перевірки наявних арештів, обтяжень, застав, тощо. Ствердив суду, що у добросовісного набувача майно може бути витребувано у разі, якщо воно вибуло із володіння власника не з його волі. А, оскільки позивач не набув у власність зазначене нерухоме майно, тому він і не має права на витребування цього майна.
Свідок ОСОБА_9 суду показав, що з 2005 року по 2015 року на прохання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він неофіційно працював виконуючим обов`язки директора цегельного заводу в с. Москалівка Ярмолинецького району. Протягом цього періоду часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно приїжджали на цегельний завод разом, а також по одинці. В 2014 році вони йому повідомили про можливий продаж заводу. В середині лютого 2015 року вони йому повідомили, що приїдуть покупці і він має їм передати приміщення заводу. Зазначив, що позивач ОСОБА_1 знав про продаж цегельного заводу та про зміну власника. Жодних документів про спільну діяльність він не бачив. Ствердив, що продаж заводу обговорювали і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 приблизно 2 місяці.
Свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що знайомий із позивачем та відповідачем, і йому відомо, що вони були партнерами та кумами. Зазначив, що ОСОБА_1 був обізнаний про продаж заводу в 2015 році. Пояснив, що він був разом на святкуванні цього продажу в м. Хмельницькому взимку 2015 року. З ОСОБА_2 він є партером по будівництву з 2021 року, а з ОСОБА_1 він познайомився в 2012 році.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до припису ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом встановлено, що 9 серпня 2005 року укладено Інвестиційний договір між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Сторона-1) та ОСОБА_1 (Інвестор). Відповідно до п.1.1 даного Договору, об`єкт інвестування - цілісно майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Грошова вартість об`єкту інвестування на момент підписання договору складає 287 850 грн. (що еквівалентно 57 000 доларів США) і розподіляються між сторонами як 136 728,75 грн. (що еквівалентно 27 075 доларів США) внеску Інвестора та 151 121, 25 грн. (що еквівалентно 29 925 доларів США) внеску Сторони 1. У відповідності до п.1.2 договору інвестиція - грошові кошти у розмірі 47,5 % від вартості об`єкта інвестиції, тобто 136 728,75 грн. (що еквівалентно 27 075,00 доларів США) внеску Інвестора. Пунктом 2.1 даного договору передбачено, що предметом цього договору є внесення Інвестором інвестицій для виробництва цегли на об`єкті, на умовах і в порядку, передбачених Договором, з отриманням права на спільну сумісну власність та відповідно цьому діяти у сфері управління об`єктом. Відповідно до п.2.3 договору за умови виконання Інвестором узятих за цим договором зобов`язань останній отримує право на отримання прибутку від діяльності об`єкту в розмірі, еквівалентному до розміру внесених інвестицій. Згідно з п.3.1 договору, для якнайшвидшого досягнення цілей, визначених цим договором, Сторони зобов`язуються: обмінюватися наявною у їхньому розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес Сторін. Кожна Сторона цього Договору має право ознайомлюватися з усіма документами щодо ведення спільних справ за цим договором. У відповідності до п.3.2 договору Сторона 1 зобов`язується забезпечувати можливість Інвестору брати участь в управлінні об`єктом на підставі права спільної сумісної власності. Ця обставина підтверджується копією інвестиційного договору від 9 серпня 2005 року (а.с. 7-9). 10 серпня 2005 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Акт приймання-передачі, згідно якого відповідно до п. 5.2. інвестиційного договору від 09.08.2005р. Інвестор передав, а Сторона-1 прийняв грошові кошти, що складається 47, 5 % від вартості цілісного майнового комплексу, що становить 136 728, 75 грн. (що еквівалентно 27 075 доларів США), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10). 24 квітня 2012 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 нотаріально засвідчену заяву, в якій він підтверджує факт повного отримання ним грошових коштів у розмірі 47, 5 % від вартості об`єкта інвестицій – цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від інвестора ОСОБА_1 за інвестиційним договором від 09.08.2005р., що укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 11).
10 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1787, згідно якого ОСОБА_2 набув право власності на комплекс, цегельний завод за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 лютого 2006 року, реєстраційний номер 11198796. Зазначена обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 10.08.2005р. (а.с. 61-62).
Згідно протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «Подільський цегельник» від 16 лютого 2015 року громадяни України ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виступили засновниками ТОВ «Подільський цегельник» з розподілом часток у статутному капіталі 1 000 000 грн.: ОСОБА_2 – 99, 9 % статутного капіталу, ОСОБА_4 – 0, 1 % статутного капіталу. Ця обставина підтверджується копією протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» від 16 лютого 2015 року (а.с. 90).
Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 19 лютого 2015 року ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» належне йому на праві власності майно: комплекс, цегельний завод, загальною площею 4031, 6 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було оцінено в 729 000 грн. та інші основані та оборотні засоби на суму 270 000 грн. Цей внесок було зроблено ОСОБА_5 зі згоди його дружини ОСОБА_6 , оформленої нотаріально посвідченою заявою від 16 лютого 2015 року. Ці обставини підтверджуються нотаріально засвідченими заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 68-69).
20 лютого 2015 року укладений договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Желіховською Ю.В., згідно якого ОСОБА_2 (продавець) передав у власність покупця ( ОСОБА_11 ) частку в статутному капіталі ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» номінальною вартістю 999 000 грн., що становить 99, 9 % статутного капіталу Товариства. Ця обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від 20 лютого 2015 року (а.с. 108-109).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна власником комплексу, цегельного заводу загальною площею 4031, 6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК», код ЄДРПОУ: 39644821, адреса: Україна, Хмельницька область, Волочиський район, с. Поляни, вулиця Леніна, будинок 1 (а.с. 80).
Як вбачається зі змісту зазначеного Інвестиційного договору від 9 серпня 2005 року, він за своєю суттю є договором про спільну діяльність, який регламентується главою 77 ЦК України.
Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Стаття 1131 ЦК України передбачає, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Згідно зі ст. ст. 1132-1134 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.
Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.
Враховуючи наведене, суд вважає, що даний Інвестиційний договір не є договором купівлі-продажу нерухомого майна або ж договором управління нерухомим майном.  Відповідно до п. 2.1.предметом цього Договору є внесення Інвестором інвестицій для виробництва цегли на об`єкті, на умовах і в порядку, передбачених Договором, з отриманням права на спільну сумісну власність та відповідно цьому діяти у сфері управління об`єктом. А згідно із п. 1.2. Договору інвестиція – грошові кошти у розмірі 47, 5 % від вартості інвестиції, тобто 136 728, 75 грн. (що еквівалентно 27 075 доларів) внеску інвестора.
Отже, на підставі п.п. 1.2., 2.1. договору та ч. 1 ст. 1134 Цивільного кодексу України внесена Інвестором ( ОСОБА_1 ) інвестиція - грошові кошти у розмірі 47, 5 % від вартості об`єкта інвестиції, тобто 136 728, 75 грн. (що еквівалентно 27 075 доларів) є його спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав н нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на день укладання Інвестиційного договору 9 серпня 2005 року) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, 
обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу,довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на 
біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об`єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі),споруду; рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року,інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. 
Відповідно до п. 1.5. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, що затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. (в редакції, що діяла на момент укладення інвестиційного договору) державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки ; 2) квартири ; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні,гідротехнічні тощо)- земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень,призначені для виконання спеціальних технічних функцій; 5) приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами. 
Додатком № 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 157/6445, в редакції, що діяла на дату укладання Інвестиційного договору, було затверджено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна та виникає право власності на нерухоме майно. Такими документами є: 1. Договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно, про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, договір 
іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, спадковий договір (за наявності свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть чи рішення суду про оголошення особи 
померлою),договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна, 
що є у спільній власності, про поділ нерухомого майна, що є у 
спільній власності.  2. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні 
подружжя в разі смерті одного з подружжя, що видається нотаріусом.  3. Свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом. 4. Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), видане нотаріусом. 5. Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися, видане 
нотаріусом. 6. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 
органом місцевого самоврядування.  7. Свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного та комунального житлового 
фонду. 8. Свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право 
власності на частку в спільному майні подружжя, видане 
консульською установою України. 9. Договір відчуження нерухомого майна, що перебуває у податковій заставі, укладений шляхом проведення цільового 
біржового чи позабіржового аукціону з метою погашення податкового 
зобов`язання. 10. Рішення суду про визнання права власності на об`єкти 
нерухомого майна, про встановлення факту права власності на 
об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого 
майна до комунальної власності. 11. Ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди. 12. Рішення засновника про створення державної (національної) 
акціонерної компанії, державної (національної) холдингової 
компанії, відкритого акціонерного товариства, створеного в процесі 
приватизації (корпоратизації), та акт приймання-передавання 
нерухомого майна або перелік зазначеного майна, наданий 
засновником чи державним органом приватизації. 13. Дублікат правовстановлювального документа,виданий нотаріусом, органом місцевого самоврядування, органом 
приватизації копія архівного право встановлювального документа, 
видана державним архівом.  14. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно 
загальносоюзних творчих спілок колишнього СРСР, що видається 
Фондом державного майна.  15. Свідоцтво про право власності, видане Державним 
управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти суб`єктам, що 
беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві 
нового житла. А також: 1. Договір, за яким передбачається встановлення сервітуту на 
об`єкт нерухомого майна (будівлю, споруду тощо), розташований на 
земельній ділянці, договір найму (оренди) будівлі або іншої 
капітальної споруди (їх окремої частини), управління об`єктом 
нерухомого майна, що засвідчує виникнення в управителя права 
довірчої власності на отримане в управління майно. 2. Рішення суду про встановлення сервітуту на об`єкт нерухомого майна (будівлю, споруду тощо), розташований на 
земельній ділянці. 3. Заповіт, у якому встановлено сервітут на об`єкт нерухомого 
майна (будівлю, споруду тощо), розташований на земельній ділянці. 4. Закон, яким передбачається встановлення сервітуту на об`єкт нерухомого майна (будівлю, споруду тощо), розташований на земельній ділянці. 
Отже, серед документів, на підставі яких згідно чинного на той період законодавства (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; додаток № 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 157/6445) могло виникнути право власності на об`єкти нерухомого майна, не було передбачено такого документу як Інвестиційний договір.
Крім цього, на переконання суду, Інвестиційний договір від 9 серпня 2005 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 657 ЦК України не підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, адже він не стосувався купівлі-продажу нерухомого майна (цілісного майнового комплексу цегельного заводу). На думку суду, предметом цього Договору є внесення інвестицій (грошових коштів) для виробництва цегли (п. 2.1. Договору).
Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є власником 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу (Хмельницька область, Хмельницький (Ярмолинецткий) район, с. Москалівка, вулиця 40-річчя Перемоги, 64).
Інвестиційний договір було укладено між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 9 серпня 2005 року. На цю дату власником комплексу цегельного заводу (об`єкту інвестування за інвестиційним договором) був ОСОБА_3 . А 10 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1787, згідно якого ОСОБА_2 набув право власності на комплекс, цегельний завод за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до припису ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, позивачем і його представником не надано суду жодних доказів, які свідчили про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу, цегельного заводу, що укладений 10 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Твердження позивача та його представника про те, що право власності ОСОБА_1 на 47, 5 % цілісно майнового комплексу цегельного заводу (с. Москалівка, вул. 40-річчя Перемоги, 64) підтверджується: Інвестиційним договором від 9 серпня 2005 року, що укладений між позивачем та відповідачем-1, актом приймання-передачі від 10 серпня 2005 року ОСОБА_1 (Інвестором) ФОП ОСОБА_2 (Сторона-1) грошових коштів в сумі 136 728, 75 грн. (еквівалентно 27 075 доларів США), заявою ОСОБА_2 про підтвердження акту повного отримання грошових коштів в розмірі 47, 5 % від вартості об`єкта інвестицій – цілісного майнового комплексу цегельного заводу, суд до уваги не бере та відхиляє.
Так, як встановлено судом, право власності на комплекс, цегельний завод виникло у ОСОБА_2 28 лютого 2006 року з моменту державної реєстрації правочину (а.с. 62). Для того, щоб покупець ОСОБА_2 придбав комплекс цегельного заводу у спільну власність разом із ОСОБА_1 на підставі інвестиційного договору, останній мав б видати ОСОБА_2 довіреність на вчинення нотаріального правочину, яка відповідно до ст. 245 ЦК України мала бути нотаріально засвідчена. Такої довіреності ОСОБА_1 ОСОБА_2 не надавав, відповідно, і придбати комплекс цегельного заводу у спільну із ОСОБА_1 власність ОСОБА_2 не міг. Згідно протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «Подільський цегельник» від 16 лютого 2015 року громадяни України ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виступили засновниками ТОВ «Подільський цегельник» з розподілом часток у статутному капіталі 1 000 000 грн.: ОСОБА_2 – 99, 9 % статутного капіталу, ОСОБА_4 – 0, 1 % статутного капіталу. По акту приймання-передачі від 19 лютого 2015 року ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник» майновий комплекс цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було оцінено в 729 000 грн. та інші основані та оборотні засоби на суму 270 000 грн. Цей внесок було зроблено ОСОБА_5 зі згоди його дружини ОСОБА_6 , оформленої нотаріально посвідченою заявою від 16 лютого 2015 року. Внаслідок вищевказаних обставин відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», який діяв на той час, ТОВ «Подільський цегельник» набуло право власності на цілісний майновий комплекс цегельного заводу, що передано учасником як вклад до статутного капіталу. 20 лютого 2015 року належна ОСОБА_2 частка в статутному капіталі ТОВ «Подільний цегельник» за договором купівлі-продажу була відчужена в повному обсязі на користь громадянина України ОСОБА_7 . Таким чином, об`єкт інвестування за Інвестиційним договором (ЦМК цегельний завод за адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Москалівка, вулиця 40-річчя Перемоги, 64) придбаний ОСОБА_2 особисто за нотаріальним правочином з його державною реєстрацією у приватну власність, перебував у його власності до моменту його внесення ним до статутного капіталу ТОВ «Подільський цегельник». В цей період позивач ОСОБА_1 жодних дій щодо реєстрації за ним права власності на частку 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу не вчиняв і це право за ним не реєструвалось. 
Отже, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів придбання (набуття) у власність 47,5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу за Інвестиційним договором від 9 серпня 2005 року відповідно до ст. 328 ЦК України.
Доводи представника позивача у відповіді на відзив про те, що відповідачі у своїх відзивах не заперечують факт власності позивача на 47, 5 % частки цілісного майнового комплексу, суд розцінює критично. Так, як у відзивах на позов, так і в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , представник ОСОБА_2 – адвокат Горбань О.В., представник ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» - адвокат Коновалов М.А., категорично заперечили наявність у позивача 47, 5 % частки цілісного майнового комплексу (цегельного заводу). Зокрема, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 повідомив, що ОСОБА_1 не був власником цегельного заводу, він вклав грошові кошти у виробництво цегли, в тому числі в реконструкцію заводу по виробництву цегли.
Твердження позивача про те, що відповідачем-1 порушено умови п. 5.9. Договору щодо переважного права Інвестора ( ОСОБА_1 ) на купівлю частки Сторони-1 ( ОСОБА_2 ), якщо остання виявить її продати, суд не бере до уваги та відхиляє, оскільки позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів щодо продажу ОСОБА_2 свої частки в розмірі 29 25 доларів США. Крім цього, з цього приводу позивач з відповідним позовом до суду не звертався.
Посилання представника позивача на те, що майно цілісного майнового комплексу цегельного заводу придбано за спільні грошові кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 суд відхиляє, адже з цього приводу представником позивача не надано суду жодного належного і допустимого доказу.
Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», додатку № 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 157/6445, ч. 1 ст. 657 ЦК України позивач ОСОБА_1 не здійснив державну реєстрацію права власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що знаходиться по АДРЕСА_2 (згідно із твердженням позивача про те, що він є власником 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу).
Згідно із ч. 1 ст. 657 ЦК України (в редакції на дату укладання договору купівлі-продажу комплексу, цегельного заводу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 статті 334 ЦК України (в редакції на дату укладення Інвестиційного договору від 9 серпня 2005 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації
Таким чином, оскільки Інвестиційний договір від 9 серпня 2005 року, що укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , не стосується купівлі-продажу нерухомого майна (цілісного майнового комплексу цегельного заводу), відповідно до приписів ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Інвестиційний договір не передбачений як підстава для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а на підставі приписів ч. 3, ч. 4 ст. 334; ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу майнового комплексу підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і права власності у власника виникає з моменту такої державної реєстрації, тому, на переконання суду, позивач ОСОБА_1 не набув права власності на 47, 5 % частини цілісного майнового комплексу цегельного заводу.
Отже, оскільки позивач не є власником 47, 5 % частки цілісного майнового комплексу цегельного заводу ( АДРЕСА_1 ), тому у задоволенні його позовної вимоги про визнання за ним права спільної сумісної власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно відмовити у зв`язку із недоведеністю (безпідставністю) позовних вимог.
Відповідно до статті 387 Цивільного Кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 не набув права спільної часткової власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що розташований по АДРЕСА_2 ), тобто не є власником 47, 5 % цього нерухомого майна, тому він не має права (не наділений відповідними правами відповідно до приписів ст. ст. 387, 388 ЦК України) витребовувати це майно у добросовісного набувача – ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» в будь-якому випадку, тобто незалежно від того чи майно було придбане безоплатно чи оплатно.
Отже, у зв`язку із безпідставністю та недоведеністю позовних вимог позивачем, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» про визнання права спільної сумісної власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та витребування з незаконного володіння ТОВ «Подільський цегельник» цілісного майнового комплексу цегельного заводу необхідно відмовити в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.
Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність – це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі № 574/476/16-ц зроблено наступний правовий висновок: «Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». «Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави необґрунтованості».
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «ПОДІЛЬСЬКИЙ ЦЕГЕЛЬНИК» про визнання права спільної сумісної власності на 47, 5 % цілісного майнового комплексу цегельного заводу відмовлено у зв`язку з безпідставністю (необґрунтованістю) позовних вимог (судом встановлено, що права, свободи та законні інтереси позивача порушені не були), тому клопотання відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог позивача задоволенню не підлягають. Суд з цього приводу також не надає правову оцінку запереченню представника позивача на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. А показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 суд не бере до уваги, оскільки ці показання стосуються лише обізнаності позивача щодо продажу нерухомого майна (комплексу цегельного заводу).
Твердження представника позивача про те, що рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 3 грудня 2024 року встановлено, що позовна давність порушена не була, суд розцінює критично та не бере до уваги, оскільки це рішення суду скасоване Хмельницьким апеляційним судом.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повний текст рішення суду виготовлений 10 липня 2026 року. 

Суддя А.В. Кульбаба