ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/15446/24
Номер провадження 22-ц/818/904/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
представника ОСОБА_1 адвоката Басової О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року в складі судді Подус Г.С. по справі № 638/15446/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що вона з вересня 2011 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вони з ОСОБА_3 жили разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно купували речі побутового вжитку, робили ремонт балкону у її квартирі та у його дачному будинку тощо. Про їхні відносини як чоловіка та дружини, зокрема, свідчать фотокартки з родичами та друзями. Спільних дітей вони не мали.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6321784503:00:000:0038, за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказала, що 26 грудня 2023 року вона звернулась до державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошевої О.Ю. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 , проте їй було відмовлено. Також 26 грудня 2023 року до державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошевої О.Ю. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 звернувся відповідач ОСОБА_2 , проте йому теж було відмовлено. Живих родичів у ОСОБА_3 немає.
Таким чином, для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , їй необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
Просила встановити факт, що вона та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу з вересня 2011 року по день його смерті.
ОСОБА_2 14 жовтня 2024 року подав заяву про визнання позову.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не надано достатньо достовірних і належних доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, оскільки не є спадкоємцем ОСОБА_3 . У прийнятті визнання позову ОСОБА_2 судом відмовлено, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси інших осіб.
На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 23 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Андрущенко Д.С. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи та не дослідив усі надані докази у їх сукупності; не надав належної оцінки показанням свідка та фотоматеріалам, які прямо підтверджують факт проживання позивачки однією сім`єю зі спадкодавцем. Свідок ОСОБА_4 підтвердила, що позивачка і спадкодавець протягом тривалого часу спільно проживали в одному житлі; разом вели господарство, здійснювали ремонти, купували речі для дому; мали сталі відносини сімейного характеру, притаманні подружжю. Всі ці показання були підтверджені фото-світлинами, проте не були повно та всебічно з`ясовані та оцінені разом з іншими доказами. До матеріалів справи долучені фото, які підтверджують тривалість та сталість відносин позивачки зі спадкодавцем. Ігнорування візуальних матеріалів як складової доказової бази є грубим порушенням принципу повного з`ясування обставин справи. 
Відповідачами відзивів на апеляційну скаргу подано не було.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Басову О. В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 66).
28 червня 2023 року до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які вказали, що проживали з померлим однією сім`єю понад п`ять років (а.с. 64, 65).
Постановами державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори від 26 грудня 2023 року № 2858/02-31 та № 2857/02-31 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 через ненадання документів, які б підтверджували наявність підстав для закликання до спадкоємства (а.с. 88, 89).
На підтвердження своїх доводів щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 позивачка надала копії фотографій ОСОБА_3 з її онуком, з собакою, два їх спільних фото та їхнє фото в колі друзів та родини на відпочинку (а.с. 9-11).
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 повідомила, що позивачку знає з 1999 року, вона працювала разом із нею. У 2011 році позивачка познайомилась із ОСОБА_3 , коли вигулювали собак. Вони були сусідами. Зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом вели господарство, купували продукти, робили ремонт у помешканні та були подружжям.
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України. 
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18), від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18), від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17 (провадження № 61-11815св20), від 03 квітня 2024 року у справі № 405/2419/23 (провадження № 61-1534св24).
З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).
У постанові від 05 лютого 2020 року в справі № 712/7830/16-ц Верховний Суд зауважив, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
У постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16. Верховний Суд зауважив, що показання свідків і спільні фотографії не можуть підтвердити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу у відповідний період і не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
У постанові від 6 жовтня 2020 року у справі № 738/1452/17. Верховний Суд сформулював висновок, згідно з яким лише показами свідків за відсутності інших доказів не можна встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (див. аналогічний висновок у постановах Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 6 серпня 2021 року у справі № 202/4464/17).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання з померлим ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано достатньо належних та допустимих доказів вказаного факту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
У справі, що переглядається, на підтвердження факту проживання однією сім`єю із померлим ОСОБА_3 позивачка надала суду лише декілька спільних фотографій, період створення яких встановити неможливо, а також спірний факт підтвердила її колега, допитана як свідок. 
Проте показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Жодних інших доказів суду не надано.
З урахуванням наведених вище принципів оцінки доказів, надані позивачкою фотографії та показання свідка не свідчать про тривале спільне ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 господарства, наявність у них спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Позивачка не довела існування між нею та ОСОБА_3 протягом тривалого часу відносин, притаманних сім`ї. Сам факт їх спілкування, періодичного спільного відпочинку, присутності на святах і близьких відносин без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може беззаперечно свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 червня 2026 року у справі № 384/33/25, від 19 червня 2026 року у справі № 131/526/24.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачкою докази у своїй сукупності є недостатніми для встановлення заявленого факту.
Крім того, відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.
Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 з 27 травня 1995 року по 18 листопада 1997 року та з 21 вересня 2001 року по 27 листопада 2013 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с. 73-76), що само по собі унеможливлює встановлення факту його проживання однією сім`єю з позивачкою з вересня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, у паспорті ОСОБА_1 міститься штамп про укладення шлюбу з ОСОБА_6 22 листопада 1987 року (а.с. 71), та доказів розірвання вказаного шлюбу позивачкою також не надано. Зазначені обставини не дають суду підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у вказаний позивачкою період.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, оскільки не є спадкоємцем ОСОБА_3 , адже не підтвердив наявності підстав для закликання його до спадкування. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування зазначених висновків, у зв`язку з чим колегія суддів не наводить мотиви на їх спростування.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 липня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина