Справа № 201/10823/25
Провадження №2/201/4870/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року        Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С. С.,
при секретарі Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, –

ВСТАНОВИВ: 

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням викладеного змісту позовної заяви, просила стягнути з відповідача аліменти: спочатку – на своє утримання як матері малолітньої дитини до досягнення нею трирічного віку, надалі – у тексті прохальної частини – на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 8 000 грн щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. 
Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися двоє дітей; позивачка зазначала, що не працює у зв`язку з доглядом за малолітніми дітьми, які проживають разом із нею, відповідач окремо, матеріальної допомоги на її утримання та утримання дітей не надає. 
ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, та звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить: розірвати шлюб, укладений 20.09.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області за актовим записом № 903; після розірвання шлюбу залишити проживати разом з батьком – ОСОБА_2 – їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його самостійному вихованні та утриманні; стягнути аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання зазначених дітей у розмірі 2/3 часток усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку – до досягнення дітьми повноліття.
Зустрічний позов мотивовано тим, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо, починаючи з грудня 2024 року; з цього часу двоє спільних дітей постійно проживають разом із батьком, який самостійно їх виховує, утримує та забезпечує усі необхідні умови життя.
Позивач за зустрічним позовом зазначає, що 01.12.2024 року між сторонами укладено письмовий договір про участь у вихованні та утриманні дітей, відповідно до якого діти постійно проживають з батьком, перебувають на його самостійному утриманні, а мати зобов`язалася щомісяця сплачувати кошти на їх утримання у розмірі 1/4 частини свого доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; однак у подальшому ОСОБА_1 свого обов`язку за договором не виконувала та фактично самоусунулась від участі у вихованні й утриманні дітей.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247, ч.4 ст.223 ЦПК України суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами без фіксації судового процесу технічними засобами.
Так, ОСОБА_1 подала до суду заяву від 04.11.2025 року, в якій просила розглянути справу за її відсутності, фактично визнала зустрічні позовні вимоги та повідомила, що погоджується із вимогою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з батьком, підтвердила, що відповідач тривалий час самостійно виховує та утримує їхніх спільних дітей, вона фактично не бере участі у вихованні та утриманні дітей, проживає окремо, однак висловила незгоду з вимогою про стягнення з неї аліментів на користь батька, оскільки не має доходів, тому й зверталася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на своє утримання та утримання дітей, оскільки вважає, що саме батько повинен забезпечувати своїх дітей та їх матір усім необхідним.
У заяві від 05.11.2025 року ОСОБА_2 просив справу розглянути у його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив у задоволенні первісного позову відмовити.
Дослідивши матеріали справи, письмові докази, пояснення, надані сторонами, у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини.
20.09.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області за актовим записом № 903; ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син – ОСОБА_3 , актовий запис про народження №392, батьком якого у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 від 29.03.2016 року зазначено ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 у цьому ж шлюбі народився син – ОСОБА_4 , актовий запис про народження №636, батьком якого відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17.09.2021 року також записаний ОСОБА_2 .
Із зустрічного позову ОСОБА_2 та поданої ним заяви, а також зі змісту договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 01.12.2024 року вбачається, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з грудня 2024 року: сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, почуття подружньої прихильності та намірів зберігати сім`ю не мають. Зазначені обставини підтверджуються й заявою ОСОБА_1 від 04.11.2025 року, в якій вона прямо визнає, що: тривалий час не проживає разом із чоловіком та дітьми, фактично не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з батьком. 
Із матеріалів справи, зустрічного позову, договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 01.12.2024 року, а також зі змісту поданих сторонами заяв убачається, що з грудня 2024 року спільні діти сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – постійно проживають разом із батьком ОСОБА_2 за його місцем мешкання. З цього часу саме батько фактично взяв на себе весь комплекс щоденних обов`язків щодо дітей: організовує їх побут, забезпечує харчування, придбання одягу та взуття, контролює стан здоров`я, звертається за медичною допомогою у разі потреби, оплачує комунальні послуги та інші витрати, пов`язані з проживанням і навчанням дітей, супроводжує їх до навчальних закладів, займається організацією їх дозвілля та розвитку.
Мати – ОСОБА_1 – з грудня 2024 року з дітьми не проживає, у щоденному догляді за ними участі не бере, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, що прямо визнає у своїй заяві від 04.11.2025 року, вказуючи, що не опікується інтересами сім`ї та дітей, свій вільний час витрачає переважно на себе, а місце їх постійного проживання разом із батьком не заперечує.
Таким чином, судом встановлено, що з грудня 2024 року й до часу розгляду справи діти перебувають на самостійному вихованні та утриманні батька, а мати фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків як у немайновій, так і в матеріальній площині.
Вказані обставини ні однією зі сторін не спростовуються, навпаки – визнаються у заявах, поданих ними до суду.
Аналізуючи доводи сторін та надаючи оцінку наданим доказам, суд виходить з наступного.
За змістом ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України (далі – СК України) дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини – до досягнення дитиною трьох років.
Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181, ст. 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а аліменти стягуються на користь того з батьків, з ким дитина фактично проживає і хто здійснює її щоденний догляд. 
Позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів ґрунтується на твердженнях про те, що вона проживає з дітьми, не працює через догляд за ними та потребує матеріальної допомоги від відповідача. Однак установлені судом фактичні обставини справи, підтверджені не тільки доводами ОСОБА_2 , викладеними у його зустрічному позові, а й договором від 01.12.2024 року між сторонами з приводу місця проживання дітей та участі батьків у їх утриманні, та заявою самої позивачки від 04.11.2025 року, свідчать про протилежне: обидві спільні дитини сторін фактично проживають з батьком; саме батько здійснює їх утримання та виховання; мати не здійснює фактичного догляду за дітьми, проживає окремо, власною заявою підтвердила самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
За таких умов відсутня обов`язкова передумова для виникнення у дружини права на утримання за ст. 84 СК України, а також правові підстави для стягнення аліментів на користь матері як одержувача коштів на утримання дітей, оскільки діти з нею не проживають.
Суд звертає увагу на те, що зі змісту зустрічного позову, договору від 01.12.2024 року та заяв сторін вбачається: саме з грудня 2024 року діти безперервно проживають із батьком, а всі реальні витрати, пов`язані з їх утриманням (харчування, одяг, ліки, комунальні платежі, витрати на навчання та розвиток), несе виключно ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 не лише не здійснює щоденного догляду за дітьми, але й не надала суду жодних доказів того, що з грудня 2024 року вона бодай частково брала участь у фінансуванні утримання дітей. Навпаки, із її ж письмових пояснень випливає, що вона свідомо погоджується з тим, що діти залишилися проживати з батьком та перебувають на його повному утриманні.
Тобто, не лише формально відсутній факт спільного проживання дітей із матір`ю, а й фактично відсутня будь-яка системна участь ОСОБА_1 у забезпеченні їхніх базових життєвих потреб, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.84 СК України, як підстави для стягнення аліментів на користь матері.
Крім того, виходячи з приписів ст.3 Конвенції про права дитини, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141, 150 СК України, при вирішенні аліментних спорів пріоритет мають інтереси дитини, а не інтереси одного з батьків. Запитуване стягнення аліментів на користь матері, яка не здійснює фактичного утримання дітей, суперечило б принципу рівності батьківських обов`язків та пріоритету найкращих інтересів дітей.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на установлених судом фактичних обставинах і нормах матеріального права, у зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню не підлягає.
Щодо вимог зустрічного позову, в якому позивач просить розірвати шлюб з залишенням дітей проживати разом з ним, а також просить про стягнення аліментів на утримання дітей, суд приймає до уваги наступне. 
Згідно з ч.1 ст.110, ст.112 СК України шлюб може бути розірваний за позовом одного з подружжя, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, які мають істотне значення.
Із пояснень сторін, змісту зустрічного позову, заяв сторін та інших матеріалів справи вбачається, що: подружні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично припинені з грудня 2024 року; сторони тривалий час проживають окремо, спільне господарство не ведуть, сімейних відносин не підтримують; позивач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, можливість примирення заперечує; ОСОБА_1 у заяві від 04.11.2025 року не заперечує проти розірвання шлюбу, підстав до примирення не вказує. 
Отже, суд приходить до висновку, що сім`я фактично розпалася, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, не відповідає їх внутрішній волі, тому позовна вимога ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
При цьому, суд враховує, що за змістом ст. 160, 161 СК України місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, а у разі спору – судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, віку, стану здоров`я та інших істотних обставин.
Стаття 3 Конвенції про права дитини, ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язують суд у всіх діях щодо дітей виходити з пріоритету їхніх найкращих інтересів.
Як убачається з матеріалів справи, а також узгоджених між собою пояснень сторін, з грудня 2024 року: обидві спільні діти – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – фактично і безперервно проживають разом із батьком ОСОБА_2 за його місцем мешкання; батько самостійно здійснює всі основні функції з догляду та виховання дітей: організовує їх повсякденний режим, забезпечує належні побутові умови, контролює відвідування навчальних закладів, стежить за станом здоров`я, своєчасно звертається за медичною допомогою, забезпечує дітей одягом, взуттям, шкільним приладдям, сплачує комунальні платежі та інші витрати, пов`язані з їх проживанням і розвитком; між сторонами 01.12.2024 року укладено договір про участь у вихованні та утриманні дітей, яким сторони самі погодили, що діти постійно проживають з батьком і перебувають на його самостійному утриманні, а мати зобов`язалася щомісячно сплачувати аліменти на їх утримання; ОСОБА_1 у своїй заяві до суду не заперечує проти факту проживання дітей з батьком, визнає, що тривалий час не проживає з ними, не бере участі в їх повсякденному догляді та не опікується інтересами дітей.
Таким чином, зібрані у справі докази підтверджують не лише формальний факт проживання дітей разом із батьком, а й те, що саме ОСОБА_2 є єдиною особою, яка фактично здійснює їх виховання та матеріальне забезпечення, тоді як мати фактично відсторонилася від виконання своїх батьківських обов`язків.
За таких обставин суд приходить до висновку, що збереження вже сформованої моделі проживання дітей разом із батьком, який тривалий час забезпечує їм стабільне середовище, відповідає принципу найкращих інтересів дитини, відповідає їхнім потребам у сталій сімейній обстановці та не тягне жодних негативних наслідків для їх фізичного, психічного та морального розвитку. Зміна місця проживання дітей за відсутності будь-яких об`єктивних підстав, навпаки, могла б спричинити для них психологічну травму та порушити сформовані соціальні зв`язки.
Таким чином, у справі відсутній реальний спір щодо місця проживання дітей, а суд фактично констатує вже існуюче та погоджене сторонами місце їх проживання.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), зазначено, що за відсутності спору між батьками щодо того, з ким із них проживатиме неповнолітня дитина, суд вправі вирішити питання про залишення дитини проживати з матір`ю чи батьком одночасно з вирішенням інших сімейних спорів, зокрема про розірвання шлюбу. Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21).
З огляду на сталий характер проживання дітей разом із батьком, належне виконання ним батьківських обов`язків, фактичну самоусуненість матері від виховання та відсутність її заперечень проти таких обставин, суд доходить висновку, що залишення неповнолітніх дітей проживати разом з батьком – ОСОБА_2 – відповідає їх найкращим інтересам, вимогам закону та усталеній судовій практиці.
Водночас, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частина 3 ст.181 СК України передбачає, що аліменти стягуються за рішенням суду на користь того з батьків, з ким проживає дитина.
За ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника, наявність у нього інших утриманців, а також інші обставини, що мають істотне значення; мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стаття 183 СК України встановлює орієнтовні частки заробітку (доходу) платника аліментів, які, як правило, присуджуються судом: на двох дітей – одна третина доходу платника.
Як встановлено судом, обидві спільні дитини сторін постійно проживають разом з батьком, який самостійно здійснює їх утримання. Мати фактично самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо утримання дітей, добровільної матеріальної допомоги не надає, хоча у договорі від 01.12.2024 року сама погодилась на сплату аліментів у розмірі не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину.
Суд критично оцінює поведінку матері як таку, що не відповідає принципу рівності батьківських обов`язків щодо дітей, закріпленому у ст. 141 СК України, а також приписам ст.150 СК України щодо обов`язку батьків забезпечити належні умови для всебічного розвитку дітей.
Враховуючи, що з грудня 2024 року весь тягар утримання та виховання дітей фактично несе батько, а мати жодних доказів реальної участі у забезпеченні потреб дітей не подала, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів з матері на користь батька відповідає як вимогам закону, так і інтересам дітей, оскільки дозволить частково компенсувати витрати батька, який один забезпечує дітям належний рівень життя.
Разом з тим, заявлений зустрічним позовом розмір аліментів – 2/3 частини усіх видів доходу ОСОБА_1 – суттєво перевищує частки, які за загальним правилом визначені ст.183 СК України для двох дітей. Подібне навантаження може призвести до надмірного обмеження права платника аліментів на власне утримання та не узгоджується з принципом справедливості й співмірності обов`язків щодо утримання дітей.
Враховуючи кількість дітей, їх вік (2016 та 2021 роки народження), необхідність забезпечення належного рівня їх життя, факт повної відсутності участі матері у добровільному утриманні дітей, а також орієнтовні частки, визначені ст.183 СК України, суд вважає обґрунтованим та справедливим визначити розмір аліментів у частці від доходу матері – 1/3 (одна третина) усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку – до досягнення дітьми повноліття.
Такий розмір забезпечує баланс між інтересами дітей та можливостями платника, відповідає як вимогам закону, так і принципу пріоритету найкращих інтересів дитини.
Згідно зі ст.191 СК України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Зустрічний позов ОСОБА_2 подано 29.09.2025 року, тому аліменти підлягають стягненню саме з цієї дати і до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково (в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей – повністю, в частині аліментів – частково), судові витрати за подання зустрічного позову у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі, підтвердженому платіжними документами, що містяться в матеріалах справи.
На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст.3, 7, 18, 51, 52 Конституції України, ст.ст.3, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.104–112, 141, 150, 160, 161, 180–183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 3, 13, 15, 16, 76–81, 141, 191, 223, 247, 256–259, 263–265, 430 Цивільного процесуального кодексу України, –

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів – задовольнити частково.
Шлюб, укладений 20 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області за актовим записом № 903 – розірвати.
Після розірвання шлюбу, неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , залишити проживати разом з батьком – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на його самостійному вихованні та утриманні, без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третини) усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 29 вересня 2025 року (дата подання зустрічного позову до суду) і до досягнення дітьми повноліття.
Допустити негайне виконання цього рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211 грн. 10 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд м. Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі подання заяви про складення повного тексту рішення – у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя           С.С. Федоріщев